Lauren Roberts

POWERLESS

HATALOM NÉLKÜL

Fordította: Sepsi László

A mű eredeti címe: Powerless

Szöveg és térkép © Lauren Roberts, 2023

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form

or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any

information storage and retrieval system without permission in writing

from the Publisher.

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Sepsi László, 2024

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző

képzeletének szüleményei, vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel, intézményekkel,

eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-412-8 (papír)

ISBN 978-963-614-429-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Gazdag-Lukács Edit

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Térkép: Jojo Elliott

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Minden lánynak, aki valaha is úgy érezte, nincs hatalma

1. fejezet

Paedyn

Sűrű, meleg folyadék csorog le a karomon.

„Vér.”

Fura, nem vettem észre, hogy az őr megvágott a kardjával, mielőtt telibe találtam az arcát. Hiába Villám, az állát célzó jobbhorgom mégis gyorsabb volt nála.

A korom szaga facsarja az orromat, rá kell szorítanom a koszos kezemet, nehogy eltüsszentsem magam.

„Szánalmas lenne, ha emiatt kapnának el.”

Amikor megnyugszom, hogy a tüsszentéssel nem fogom riasztani a búvóhelyem alatt ólálkodó királyi katonákat, visszateszem a kezem a mocskos falra, amelynek éppen nekidőlök, és megvetem a lábam a szemben lévő falon. Veszek egy nagy levegőt, de mindjárt megfulladok a koromtól. Lassan újra mászni kezdek felfelé. A combom szinte már annyira ég, mint az orrom, de ráveszem magam, hogy tovább araszoljak, miközben elfojtom a tüsszentést.

Nem pont kéményekben mászkálással akartam tölteni az estét. A szűk helytől izzadni kezdek, elnyomom magamban a félelmet, majd a szűk kürtő tetejéig kúszok, és alig várom, hogy a mocskos falak helyét átvegye a csillagfényes éjszaka. Amikor végre kidugom a fejem odafent, mohón beszívom a párás levegőt, majd mászok tovább, és azonnal megcsapnak az újabb szagkeverékek, amelyek még a testemre, a ruhámra és a hajamba tapadt korom bűzénél is sokkal orrfacsaróbbak. Verejték, hal, fűszerek és meggyőződésem szerint bizonyos testnedvek keveréke hozza létre a Dézsma köz jellegzetes bukéját.

A kémény tetején egyensúlyozok, és közben meresztem a szemem az árnyékos tetőn, hogy alaposabban megnézzem a ragacsos karomat. Ha a kardvágáshoz nem társult volna a szokásos éles fájdalom, el is felejtettem volna ellenőrizni.

Letépek egy darabot a testemhez tapadó, átizzadt ujjatlan felsőből, és megtörlöm vele a sebet.

„Adena meg fog ölni, hogy megvarrta, én meg tönkretettem. Már megint.”

Meglep, hogy nem érzem a belém nyilalló ismerős fájdalmat, amikor a durva szövettel a karomat dörzsölöm, türelmetlenül felitatva a ragacsot.

És ekkor csap meg az illata.

„Méz.”

Ugyanaz a méz, amely a ragacsos buktákból szivárog a kopott mellényem zsebeiben, és lecsorog a karomon – én meg vérnek hittem. Felsóhajtok, a szememet forgatom.

Mindenesetre örömteli meglepetés. Inkább méz áztassa át a ruhámat, minthogy vért kelljen kimosni belőle.

Mély levegőt veszek, és lenézek az omladozó, lepusztult épületekre, amelyekre árnyékokat rajzol az utcában pislákoló lámpaoszlopok fénye. A nyomornegyedben nincs nagyon áram, de a király nagyvonalúan megszánt minket néhány utcai lámpával. Köszönhetően a Voltoknak és a Tudósoknak, akik képességükkel megbízható elektromos hálózatot alakítottak ki, komoly erőfeszítéseket kíván, hogy az árnyékban tudjak maradni.

A nyomornegyedtől távolodva az üzletsorok és lakóházak állapota és mérete is lassú javulást mutat. A kalyibákból lakóházak lesznek, a lakóházakból kúriák, elvezetve egészen a legijesztőbb épületig mind közül. A sötétben hunyorogva alig tudom kivenni a királyi kastély égbe törő tornyait és mellette a Dóm Aréna lejtős kupoláját.

Visszanézek az előttem elnyúló széles utcára, és a két oldalán sorakozó szedett-vedett épületeket fürkészem. A Dézsma köz a nyomornegyed szíve, bűnt és árucikkeket pumpál a városba. A tekintetemmel követem az innen nyíló tucatnyi utcát és sikátort, belefeledkezem a város útvesztőjébe, majd sóhajtva haloványan rámosolygok az alattam húzódó ismerős utcára.

Otthon. Fogjuk rá. A szó szoros értelmében az otthon azt jelenti, hogy van tető az ember feje felett.

„De a csillagokat sokkal szórakoztatóbb bámulni, mint a plafont.”

Én csak tudom, tekintve, hogy minden éjjel a plafont bámulhattam, amikor még nem szorultam rá a csillagokra, hogy társaságomul szegődjenek. Végighordozom hitszegő tekintetem a városon a Kofa és a Szilfa utca között található korábbi otthonom irányába, ahol valószínűleg most egy boldog kis család ül az ebédlőasztal körül, és nevetgélve megbeszélik egymással a napjukat…

Koppanást hallok, aztán suttogást, és ez kizökkent keserű gondolataimból. Hegyezem a fülem, de épphogy csak ki tudom venni az őr fojtott, mély hangját, akit nem olyan régen nagyvonalúan megszabadítottam munkaköri kötelességeitől.

– …odajött mögém, halkan, akár a kisegér, aztán… egyszer csak megütögette a vállam, és ököllel képen vágott.

Igen bosszús és nem kevésbé fülsértő női hang visszhangzik a kémény kürtőjén.

– Te egy Villám vagy, a Dögvész szerelmére, nem kéne gyorsnak lenned? – A nő nagy levegőt vesz. – Legalább megnézted magadnak az arcát, hogy ne rabolhasson ki még egyszer?

– Csak a szemét láttam – motyogja az őr. – Kék volt. Nagyon kék.

A nő bosszúsan fújtat.

– Sokra megyek veled. Majd megállítok mindenkit a Dézsmán, hogy a szemük megfelel-e az általad oly szemléletesen leírt nagyon kéknek.

Elfojtom a kuncogást, miközben a helyiség másik végében valami megnyikordul, amit tompa léptek kórusa követ. Az új pár csizmák alatt korhadó fa nyikorgó hangjából azonnal kikövetkeztetem, hogy még három őr csatlakozott az embervadászathoz.

„És ez a végszavam.”

Leugrom a kéményről, és megkapaszkodom a tető magas peremében, átlendítve a lábam, hogy az utca felett lógjak. Kifújom a levegőt, elengedem a párkányt, és a nyelvembe harapok, nehogy felkiáltsak, miközben a gravitáció a talaj felé ránt. Halk puffanás kíséretében ügyetlenül egy kereskedő szénásszekerének tetejére érkezem. A merev szalmaszálak úgy döfik át a ruhámat, akár Adena valamelyik tűpárnája. Korom és szalma felhője szálldogál az éjszakai szellőben, ahogy az utcára ugrom.

Azzal ütöm el az időt, hogy kihúzgálom a szalmaszálakat az összekócolódott hajamból, majd tánclépésekben kerülgetve a szemetet és a törött csecsebecséket, megkezdem utamat az Erőd felé a kereskedők megviselt kocsijai között, melyeket éjszakára magukra hagytak. Zabrálók dőlnek a sikátor falainak, vagy az épületek között megbújva sugdolóznak, miközben elhaladok előttük.

Érzem a csizmámba dugott tőr súlyát, és megnyugtat a hűvös acél, ahogy elsétálok az éjszakára összebújt hajléktalan felebarátaim csoportjai mellett. Egyesek körül lila védő erőterek derengését látom, míg másoknak ahhoz sem elég erős a képessége, hogy békés alváshoz segítse őket, és pontosan ezért választották otthonuknak a nyomornegyedet.

Magabiztos lendülettel lépkedek tovább, a sikátorokat pásztázva egy pillanatra sem lankad a figyelmem. A szegények nem válogatnak. Egy shilling az egy shilling, és gond nélkül kirabolnak érte olyasvalakit is, aki még náluk is rosszabbul él.

Az utcákon cirkálva több őrrel is keresztezi egymást utunk, ezért kénytelen vagyok lassítani és távol tartani magam tőlük. Minden üzletet, sarkot és utcát megajándékoznak jelenlétükkel a kéjsóvár tekintetű, fehér egyenruhás rendfenntartók. A növekvő bűnözés miatt hozott királyi rendelet értelmében a könyörtelen katonák mindenhol ott strázsálnak a Dézsma közben.

Erről nyilván nem én tehetek.

Besurranok egy kisebb sikátorba, és egy zsákutca felé tartok. Annak a sarkában rejtőzik egy összetört kordékból, kartonlapokból, régi lemezekből és a Dögvész tudja, még miből tákolt rozoga barikád. Még félúton sem járok az otthonunknak nevezett szeméthalom felé, amikor egy vállig érő fürtök mögé rejtőző arc bukkan elő az Erődből.

– Megszerezted?

Keresztbe tett hosszú lábát kinyújtva fesztelenül feláll, majd habozás nélkül átsuhan a majd egy méter magas szeméttorlaszunkon, és olyan reményteli pillantással szökell felém, hogy az ember azt hinné, meleg ételt ígértem neki, és tetőt a feje fölé. És bár egyiket sem tudom megadni neki, hoztam valamit, amit ezeknél is többre tart.

Felsóhajtok.

– Rosszulesik, hogy kételkedtél bennem, Adena. Azt hittem, ennyi év után kicsit jobban bízol a képességeimben. – Levetem a hátizsákomat, és előhúzom belőle a gyűrött vörös selymet, miközben képtelen vagyok elfojtani az arcomra kiülő mosolyt a szeméből sütő ámulat láttán.

Adena mohón kikapja a kezemből a selymet, és végigsimít a puha szövet ráncain. Kiles a mogyoróbarna szemébe lógó göndör fürtjei mögül, úgy néz rám, mintha egymagam véget vetettem volna a Dögvésznek, és nem pedig ruhaanyagot loptam volna egy asszonytól, aki csak hajszálnyival él nálunk jobban.

Mintha hős lennék, nem pedig akasztófavirág.

Adena mosolya úgy ragyog, akár a nap a Tűzpuszta sivataga felett.

– Pae, tudtad, hogy csodákra vagy képes a ragacsos ujjaiddal?

Átkarolja a nyakam, és olyan csontropogtató ölelésbe von, hogy még több méz csorog le a mellényemen, és gyűlik össze a zsebeimben.

– Ha már a ragacsos ujjaknál tartunk… – Kihámozom magam az öleléséből, és a zsebembe túrok. Előveszek hat összetört ragacsos buktát. Alig gusztustalanabbak csak, mint a rájuk tapadt szalmaszálak.

Adena szeme elkerekedik, majd pont olyan mohón kapja ki az egyiket a kezemből, mint a selymet. Falatozás közben megfordul, és habozás nélkül átvág az erődünkön, majd ledobja magát a seszínű durva szőnyegekre a barikádunk belső oldalán. Várakozón megütögeti a helyet maga mellett, és vele ellentétben én esetlenül ugrom át a falat, mielőtt leülök.

– Fogadni mernék, Maria nem örült túlzottan, hogy kirámoltad a boltját. Már megint. Szegénykém, több óvintézkedést is tehetne – jegyzi meg Adena két falat között, és sanda mosoly ül ki morzsás arcára.

Annak ellenére, hogy az elmúlt években havonta legalább egyszer kiraboltam, Maria még mindig rendre arra a következtetésre jut, hogy férfi vagyok. De legalább próbálkozik.

– Ami azt illeti – jegyzem meg vállvonogatva –, a szokásoshoz képest kettővel több katona strázsált a boltnál. Biztos belefáradt, hogy ennyi buktát loptam tőle az évek alatt.

Adena szúrósan rám néz.

– Hála a Dögvésznek, hogy nem kaptak el, Pae!

Amint az ismerős szófordulat elhagyja az ajkát, ösztönösen megfeszítem az állkapcsom, mire tátva marad a szája harapás közben. Jól láthatóan összerezzen, aztán megköszörüli a torkát.

– Bocs. Rossz szokás.

A hüvelykujjamon lévő vaskos gyűrűt forgatva elgondolkodom, miközben halovány mosolyt erőltetek magamra. Ezt a témát általában igyekszünk elkerülni, bár elsősorban az én hibám, hogy hirtelen kínos lett szót ejteni róla.

Mindezt egy pillanatnyi gyengeség miatt, pedig már bánom, hogy ekkora megkönnyebbülést jelentett.

– Tudod jól, hogy nem a szavak zavarnak, hanem…

– Hanem a mögöttes jelentésük – vág a szavamba mosolyogva, miközben döbbenetes pontossággal utánozza a hangomat.

A nevetéstől majdnem a torkomon akad egy falat mézes sütemény.

– Engem idézgetsz, A.?

Válasz közben harap egyet a buktából, majd teli szájjal kijelenti:

– Nem a Dögvésztől leszel beteg, hanem attól, ami utána jön.

Lassan bólintok, miközben szórakozottan követem ujjammal az alattunk lévő szőnyeg kopott mintáját. Otthonos a tapintása. A gondolatra, hogy hálát adjunk a Dögvésznek, amiért megölt több ezer ilyait, még a mézes buktától is elmegy az étvágyam. Hogy hálát adjunk a dolognak, amely oly sok szenvedést, halált és elnyomást hozott.

De most mindenki csak azokkal törődik, akikkel nem végzett. A királyságban évekre vesztegzárat rendeltek el, hogy a betegség ne terjedjen át a szomszédos városokra, és Ilyában csak a legerősebbek élték túl a kórt, amely az emberek alapvető felépítését változtatta meg. A gyorsak páratlanul gyorsak lettek, az erősek legyőzhetetlenek, és akik az árnyak között bujkáltak, immár maguk is eggyé váltak az árnyakkal. Olyan természetfeletti képességek tucatjaival ajándékozta meg az ilyaiakat, melyek erő, rendeltetés és teljesítmény szempontjából változatosabbak már nem is lehetnének.

A túlélés jutalma.

Ők az Elit. A rendkívüliek. A kivételesek.

– Csak… – Adena hangja elcsuklik, a buktáját piszkálgatja, miközben még egyszer nekifut mondandójának. – Csak légy óvatos, Pae! Ha elkapnak, és nem tudod kidumálni magad…

– Nem lesz semmi bajom – jelentem ki erőltetett nemtörődömséggel, figyelmen kívül hagyva a rám törő aggodalmat. – Ez a munkám. Mindig is ezt csináltam.

Sóhajt és elmosolyodik, majd lemondóan legyint.

– Tudom, tudom. Elbírsz az Elitekkel.

Újra eláraszt a megkönnyebbülés, amitől egyszerre támad bűntudatom, és hálát érzek, hogy Adena tényleg ismer engem. Mert a Dögvész túlélői közül nem mindenki volt olyan szerencsés, hogy képességeket szerezzen. Nem, az Átlagosok egyszerűen tényleg… átlagosak. És a Dögvészt követő évtizedekben az Átlagosok és az Elitek békében éltek egymás mellett. Mígnem Edric király egy nap hozott egy rendeletet, mely szerint az Átlagosok többé nemkívánatosak a birodalmában.

A járvány három évtizeddel ezelőtt söpört végig a vidéken. Bár feltehetően hétköznapi betegség okozta, a királyi Gyógyítók arra használták az alkalmat, hogy kijelentsék: az Átlagosok egy felderíthetetlen kór hordozói, és emiatt nem fejlődtek ki bennük képességek. A hosszan tartó érintkezés káros hatással bírt az Elitekre és adottságaikra, ezért idővel az Átlagosok miatt fogyatkozni kezdtek az Elitek féltve óvott képességei.

Legyőzöm a késztetést, hogy a gondolatra elfintorodjak.

Apám mindezt mellébeszélésnek tartotta, és én egyetértek vele. De még ha lenne is rá bizonyítékom, hogy a király szemérmetlenül hazudik, egy nyomornegyedből származó lány nincs abban a helyzetben, hogy higgyenek neki.

Viszont a király nem engedheti, hogy az Elitekből álló társadalmát az egyszerű Átlagosok bomlasszák. A kiváltságosok nem halhatnak ki.

És így kezdődött a Tisztogatás.

Még most, évtizedekkel később is mesélnek tábortüzek mellett a sivatag napsütötte homokjában szétszórt holttestekről, és a gyerekek rémtörténeteket suttognak egymás között.

Ragacsos ujjak zárulnak össze a kezemen, a mézbevonat Adena kezén ugyanolyan édes, mint a nekem szánt mosolya. Szemének csillogása, hűséges arcvonása őrzik titkomat. Oly sok ideig éltem abban a szomorú tudatban, hogy semmi sem lehet valóságos. Minden barátság hamis, minden kedvesség számító.

„Rejtsd el az érzéseidet, rejtsd el a félelmed, és a legfontosabb, rejtőzz el a külsőségek mögé! Senki sem tudhatja meg, Paedy! Ne bízz senkiben és semmiben, csak az ösztöneidben!”

Apám kedves hangja különösen kellemetlenül visszhangzik a fejemben, és arra emlékeztet, hogy életem minden mozzanatának hazugságnak kellene lennie, és a velem szemben ülő lányt ugyanúgy be kellene csapnom, mint az egész királyságot.

Az önzés csak egyetlen éjszakára kerekedett felül a józan eszemen, de az épp elég volt, hogy veszélybe sodorjam mindkettőnket.

– Jól van, eleget beszéltünk a Dögvészről – mondja Adena vidáman, a sikátort fürkészve, majd hozzáteszi: – És a te… helyzetedről is.

Erre felhorkanok.

– Úgy látom, két év alatt sem lett erősséged a finomkodás, A.

Kétlem, hogy egyáltalán meghallott. Kétlem, hogy bármire is képes koncentrálni az ujjai közt suhanó szöveten kívül. A varrókészletét nézegetve Adena annyiban hagyja korábbi beszélgetésünket, és arról kezd fecsegni, hogy milyen ruhadarabokat fog készíteni az új selyemből. A pislákoló lámpafényben meleg, barna kezével a szövetdarabkák között kotorászik, majd elkezdi behajtani a széleket, feltűzni a sarkokat, megszúrni az ujját és fékevesztetten káromkodni.

Átváltunk arra a könnyed társalgásra, melyet csak azért folytathatunk, mert éveken keresztül együtt éltünk túl az utcán, emiatt könnyebben megértem Adena zavaros szavait, miközben tűket szorít az ajka közé. Megfordulok, csendben nézem magabiztos ujjait és összevont szemöldökét. Túlságosan magával ragadta a munka, hogy aludjon.

Az oldalamba hasító fájdalomtól lecsukódó szemem felpattan, és kimegy belőle az álom. A sikátor talajából kiálló durva kő miatt kótyagosan morgolódom:

– Jól jegyezd meg, egy napon lopok egy ágyat!

Adena a szemét forgatja, mint minden este, amikor ugyanilyen üres fogadalmat teszek.

– Hiszem, ha látom, Pae – csicsergi válaszul.

Nagyjából még vagy egy tucatszor átfordulok, mire egy szúrós, galacsinba gyűrt takaró csapódik a fejemnek.

– Ha nem hagyod abba a ficergést, esküszöm, hogy odavarrlak ahhoz a rohadt földhöz – közli Adena édesen, akár egy mézes bukta.

– Hiszem, ha látom, A.

2. fejezet

Kai

Tűzgolyó suhan el az arcom mellett, majdnem leperzseli a hajamat. Alig marad időm lebukni, máris érzem a felém tartó második hőhullámot.

„A Dögvészre, Kitt pompás hangulatban van ma.”

Lábujjhegyre állva figyelem, ahogy megindul felém még egy tűzgolyó, miközben átjár az ismerős adrenalin. Felhúzok egy vízpajzsot, és hallom, ahogy tűztől sziszeg, nem marad belőle több sűrű párafelhőnél. Kitt hunyorog, próbálja kivenni az alakom a gőzön keresztül, majd elkerekedik a szeme, ahogy hirtelen nekicsapódom. A földre zuhanunk, és leszorítom, aztán lángoló öklömet felemelve célba veszem az arcát.

– Megadod magad? – A szám önkéntelenül mosolyra húzódik.

Kitt köhögve felnevet, pillantása az arcom és a mellette lángoló öklöm között cikázik.

– Ha nemet mondok, tényleg megütsz, öcsém? – Annak ellenére, hogy a tűz alig néhány centire izzik tőle, csillogó zöld szeme alapján Kitt jól szórakozik.

– Szerintem már tudod a választ. – Haloványan elmosolyodom, miközben ütésre készülve még feljebb emelem az öklöm.

– Jól van, jól van, megadom magam! – hadarja Kitt. – De csak mert nem szeretném, hogy szegény Elinak megint miattad kelljen helyére tennie a törött orrunkat.

Komoran kuncogok, elképzelem magam előtt a királyi orvos arcát, miközben egy újabb törött csonttal tántorgunk oda hozzá.

Miután talpra álltam, Kitt felé nyújtom a kezem, aki még mindig a földön hever.

Pillantása nem mosolyog, amikor végre azt mondja:

– A Dögvészre, Kai, jobban bánsz a képességeimmel, mint én magam.

– Ezért fogsz te uralkodni az ország felett – vágom rá –, miközben én a csatamezőn harcolok, és ellenállhatatlan külsőmmel magamra vonom az ellenség figyelmét.

– Azt akarod mondani, hogy én nem tudnám elterelni az ellenség figyelmét az ellenállhatatlan külsőmmel? – kérdezi Kitt mély hangon kacagva, miközben sértettséget színlel.

– Azt mondom, hogy csak féltestvérek vagyunk, ami sajnos azt jelenti, hogy a vonzerőmnek csupán a felével bírsz.

Kitt megint hangosan felnevet.

– Ezt a logikát követve gyanítom, neked meg az agyam fele jutott.

– A Dögvésznek hála! – Alig hagyják el a szavak a számat, Kitt máris vigyorogva oldalba lök.

Végigmegyünk a küzdőterek közötti letaposott ösvényen a kastély udvarán. A kiképzésen részt vevő katonák és más, magasabb rangú Elitek tovább vívnak, miközben elhaladunk mellettük. Legtöbbjük a képességét használja, míg csak páran fegyvereket.

Fejek fordulnak felénk, a tekintetük ugyanúgy égeti a bőröm, mint a magasan tűző nap. Nem véve tudomást a pillantásukról, beszívom a gyakorlópálya szó szerint vérből, verejtékből és könnyekből származó ismerős illatát, majd felkapok egy kardot a fegyvertartóról, és Kittnek is adok egyet, akinek az arckifejezése leginkább a dühös szóval jellemezhető.

– Tudod, hogy mindig is jobban szerettem képességek helyett fegyverekkel harcolni – közlöm válaszul szúrós tekintetére, miközben szórakozottan ellenőrzöm a kardom súlyeloszlását.

Kitt beljebb vonul a saras küzdőtéren, de csak pofákat vág.

– Igen, nagyon is tisztában vagyok vele, mennyire szeretsz karddal püfölni.

Elfordítom a csuklóm, meglendítem a pengét, miközben körözni kezdünk egymás körül.

– Így igaz, történetesen az az egyik kedvenc hobbim. – Hirtelen megindulok felé, olyan erősen csapom kardom az övének, hogy a karom is beleremeg. – Látod, milyen jó móka?

Kitt a fogát csikorgatja a csapásom nyomán.

– Pompás.

Az ismerős révületbe zuhanok, hagyom, hogy a lábam a küzdőtéren táncoljon, miközben vívunk, belefeledkezem a ritmusba. Az elmém kitisztul. A testem pezseg az energiától. Mindig harc közben érzem magam a legelevenebbnek. Erre születtem, ez segített megőrizni az ép elmémet a többéves kiképzés és tanulás alatt.

„Egy ostoba király egyet jelent a halott királlyal.”

Apám szavai csengenek a fülemben, ezt alaposan a fejembe verte gyerekkoromban, akárhányszor a kimerítő leckékre panaszkodtam. Bár, amiatt nem kell aggódnom, hogy ostoba vagy halott király leszek, hiszen egyáltalán nem lesz belőlem király.

És miután ezzel érveltem, apám kedvesen kitalált nekem egy másik mondást, melynek szellemében élhetek.

„Egy ostoba Végrehajtó egyet jelent a legyőzött birodalommal.”

Lelkesítő.

Éles fájdalom hasít a felkaromba, és kizökkent a gondolataimból.

– Jobb lenne, ha itt járna az eszed, Kai, különben tényleg legyőzlek. – Diadalittas kifejezés ül ki Kitt arcára, de majd én letörlöm róla. – Nem szeretném, ha a leendő Végrehajtóm munka helyett lazsálna…

Mielőtt még befejezhetné a mondatot, kardommal a földre szorítom a kardját, majd egy pördüléssel mögötte termek. Villámgyorsan kihúzok a csizmámból egy tőrt, és a hátának szegezem.

– Elnézést, mit is mondott, felség?

Eleresztem Kittet, mire megfordul, én meg gúnyosan meghajlok előtte, és visszacsúsztatom a tőrömet a helyére. Határozott lökéssel jutalmaz, amitől megtántorodom, majd én is viszonzom, miközben mindketten nevetünk.

Piszkosszőke haja most sokkal inkább piszkos, mint szőke, és sárdarabok tapadtak bele, amíg a küzdőtéren hentergett. Az ingünket rég levettük a nyári hőségben, és hozzám hasonlóan Kittnek is verejték csillog lebarnult mellkasán.

Szinte már vicces, mennyire nyilvánvaló, hogy csak féltestvérek vagyunk. A testi különbségeinken túl hiányzik belőlem Kitt segítőkészsége, míg belőle az én érzéketlenségem. Kitt türelmes, barátságos: neki a trón való, nekem a csatatér.

Ő király, míg én gyilkos vagyok.

– Kai, figyelsz te rám egyáltalán? – Egyszerre tűnik aggodalmasnak és csodálkozónak, miközben az arcom előtt csettintget ujjával. – A Dögvészre, mennyi vért vesztettél?

Követem a tekintetét, és látom, hogy vörös csermelyek csorognak a karomon lévő sebből, vér kanyarog az ujjperceim között, és csöpög le az ujjbegyeimről.

– Hát, úgy látom, hála neked, Elinak mégsem lesz szabadnapja. – Frappáns visszavágásra számítva felnézek Kittre, de ő a gyakorlótér másik végére szegezi a tekintetét. – És még nekem jár máshol az eszem.

Pillantásom a felénk tartó lányra vándorol. A kiképzéshez használt bőrruha hozzásimul teste vonalához, és orgonaszínű haja lobog a szélben.

– Odanézz, Bunkó Blair! – suttogom, mielőtt a lány odaérne hozzánk, mire Kitt fuldokolni kezd a nevetéstől.

– Helló, srácok. – Hangja akár a jég: hideg és sima. – Hogy megy az edzés? – Tekintete lustán végigsiklik mindkettőnkön, majd visszatér az arcunkra, miközben szája halovány vigyorra húzódik. – Készülsz a Próbára, Kai?

– Nincs szükségem készülésre.

Mosoly terül szét az arcán.

– Azt hittem, a leendő Végrehajtó jó benyomást akar tenni a királyságra azzal, hogy győzelmet arat. – Hirtelen rettentően érdeklődni kezd a körmei iránt, és közönyt színlel.

Unott sóhajjal a hajamba túrok.

– Terveim szerint így is lesz.

Rám mosolyog, de a legkevésbé sem kedvesen.

– Remélem is, tekintve, hogy évtizedek óta te vagy a legjobb Elit. Legalábbis így hírlik.

A Dögvészre, már megint kezdi.

Kitt lép egyet előre, és a mellkasára teszi a kezét, mintha megsebesült volna.

– Aú, Blair! Emlékezni fogok erre a megjegyzésre, amikor királlyá koronáznak.

– Ó, tán megsértettem büszkeséged, Kitt? – Blair duzzogást színlelve lebiggyeszti a száját, majd újra felém fordul. – Szerintem amúgy is én fogom nyerni a Próbát.

Kipréselek magamból egy örömtelen nevetést, majd lenézek a kis termetű lányra.

– És miből gondolod, hogy egyáltalán versenyezni fogsz? – kérdezem, bár maradéktalanul tisztában vagyok vele, hogy valóban részt fog venni a viadalon.

Válaszul a megjegyzésemre tesz egy kézmozdulatot, mire egy tőr száll fel a fegyvertartóról. Pislogni nincs időm, a tőr hirtelen ott lebeg előttem, és a nyelőcsövemnek szegeződik.

– A tábornok lányaként jó eséllyel bejutok a viadalra. – Tesz egy lépést felém, mire csak centik választanak el minket egymástól, és azt suttogja: – Te nem így gondolod? – Még akkor is nevetgél, amikor erősebben szorítja a torkomhoz a lebegő kést, nyomatékosítva a mondandóját.

Tucatnyi képesség zsong a véremben, mind a többieké, akik a kastély udvarán edzenek. Ráveszem őket, hogy csendesedjenek el, és Blair erejére koncentrálok, érzem, hogy bizsereg a bőröm alatt, és arra ösztökél, hogy ragadjam meg. Blair nagy hatalmú Tele, és a bemutatója a tőrrel csupán a jéghegy csúcsa. Kinyúlok bizsergető képessége felé, hagyom, hogy átjárjon, és a felszínre törjön.

És akkor eggyé válok vele.

Ugyanezt csináltam Kitt tűzre és vízre épülő Duál-hatalmának esetében, ahogy bármely más körülöttem lévő képességgel is meg tudom tenni.

Hűvösen mosolygok, miközben megfordítom a tőrt a levegőben, és pusztán az elmém erejével a Blair szívét védő kemény bőrruhához szegezem.

– Hát, jobban tennéd, ha nekilátnál az edzésnek – közlöm vele halkan, majd elengedem a képességét, és hagyom, hogy a tőr egy koppanással a földre hulljon. Aztán egy szóra sem méltatva sarkon fordulok, és elindulok a kastély felé.

Kitt hallgatagon mellém szegődik, láthatóan ugyanúgy a gondolataiba feledkezik, mint én, miközben elérjük a kastély kapuját. Már csak két hét van hátra a Próbáig, és úgy tűnik, többé már nem tudom boldog tudatlanságban figyelmen kívül hagyni a benne betöltött szerepemet.

A konyhából kiszűrődő sült csirke és burgonya illata elég ahhoz, hogy elterelje a figyelmemet. Vetek egy pillantást a szokatlanul csendes Kittre, majd elfordulok, és bemegyek a konyhaajtón.

– Szép napot, hölgyeim! – Rámosolygok a szakácsokra és szolgálókra, akik vacsorát készítve tesznek-vesznek a konyhában. – Hiányoztam? – duruzsolom, miközben felülök a konyhapultra, a hátam mögött megtámaszkodva a kezemmel. Elkapom pár szolgálólány pillantását, mielőtt elpirulnak, és visszatérnek a munkájukhoz, kuncogva, sugdolózva egymás között. Megcsap a konyhából áradó hőség, és megül a már eleve verejtékes bőrömön…

A bőröm.

A hajamba túrok, majd végigsimítok az arcomon, és nem zavartatom magam, hogy ing nélkül sétálgattam, miután otthagytam a mocskos küzdőtéren – erről még apám sem tudott leszoktatni.

Kitt dugja elő a fejét a sarkon, közben szélesen vigyorog.

– Azt hittem, a kedvenc ételem illatát éreztem. Olyan édes vagy, Gail.

Odamegy a szakácshoz, aki egy krumplipürével teli tálat keverget a begyújtott tűzhely felett, sötét bőrén verejték csillog. Önkéntelenül megmosolyogja Kitt lelkesedését.

– Ó, ez nem neked készül, Kitty. A krumplipüré történetesen az én kedvencem is. – A nő elmosolyodik, megpaskolja Kitt arcát, majd keverget tovább. A pulton ülve összeakad a tekintetünk, majd a karomon lévő vérző sebre pillant, amelyről már el is feledkeztem. A fejét csóválva szigorúan megjegyzi: – Remélem, nem vérzed össze a pultomat, Kai.

Ezen elmosolyodom.

– Nem ez lenne az első alkalom.

Gail megint a fejét csóválja, közben elfojt egy mosolyt. A szakácsnő azóta juttat lopva ételt és egyéb finomságokat nekünk, hogy gyerekkorunkban félmeztelenül rohangáltunk a kastélyban – amiről láthatóan máig nem szoktunk le. Bőséggel látott már a konyhában kitörni verekedéseket amiatt, hogy ki kapja az utolsó mézes buktát.

– Rég jártatok nálam – mondja, és megfűszerezi a krumplipürét. – Kezdtek megunni, hm?

– Úgy bizony. De a főztödet imádjuk. – Alig ejtem ki a szavakat, és egy kanál krumplipüré csapódik az arcomba. Nincs se időm, se energiám ahhoz, hogy lebukjak, mielőtt a pép csatlakozik az arcomon összetapadt sárhoz és porhoz.

– Mellettünk egy percig sem unatkozol, igaz? – Kitt egy polcnak dőlve mélázik, és nézi, ahogy a krumplit szedegetem a hajamból.

Leugrom a pultról, és a szakácshoz lépek, hogy megpusziljam az arcát.

– Egy élmény volt, Gail. – Elnyúlok mellette, hogy kivegyek egy almát a kosárból. – Alig várom a következő ételcsatát. – Dobok egy almát Kittnek, a sajátomat pedig a nadrágomba törlöm, mielőtt beleharapok.

– Kai herceg!

Ledermedek, sóhajtok, és a hátam mögül érkező hang felé fordulok. Egy fiatal fiú néz fel rám idegesen, ujjaival az ingje szegélyét piszkálja. Látványos türelmetlenséggel vonom fel a szemöldököm.

– A király látni kívánja a trónteremben.

3. fejezet

Paedyn

Egy kereskedő kocsijának kereke átgördül a lábujjaimon. Visszafojtok egy jajdulást, de arra már nem veszem a fáradságot, hogy a meglehetősen udvariatlan kifakadásomat is visszafogjam a balgatag férfi irányába, aki esztelenül megnyomorítja az embereket a kocsijával.

„Ez a nap is jól indul.”

Éjjel rosszul aludtam, csak vergődtem és forgolódtam, miközben hol felébredtem, hol elmerültem a visszatérő rémálmaimban. Bevillantak a haldokló apám képei, miközben én semmit sem tehettem azonkívül, hogy a kezét fogtam, aztán felmásztam egy kéményben, és azt vettem észre, hogy a tetejét bedeszkázták, és ott volt Adena is, az egyetlen ember, aki még megmaradt nekem ezen a világon, akit sikoltozva rángattak el tőlem.

Valamikor a számtalan rémálmom közepette Adena erőtlenül próbált meg felrázni. Nyögve a másik oldalamra fordultam, próbáltam a csekélyke örömteli alvásba kapaszkodni, amit kiharcoltam magamnak. Lehet, hogy tolvaj vagyok, de rendre engem fosztanak meg a pihenéstől.

A szokás szerint kitartó Adena ezután taktikát váltott, és úgy döntött, megdobál durva szövetdarabokkal, mígnem a megadás jeléül felemeltem egy fehér rongyot.

A nap, lustábban, mint valaha, lassan felküzdi magát, és kiles a lepusztult épületek mögül, reggeli árnyékokat festve a Dézsmára, miközben végigmegyek a macskaköves úton. Az utcák élettel telnek meg, alkudozó kofák sürögnek-forognak, miközben koldusok kéregetnek mindenkitől, aki egy pillantásra is méltatja őket, én pedig könnyedén beolvadok a nyomornegyed káoszába.

Alig várom, hogy lopjak némi ételt korgó gyomrom elcsitítására, és Adenának is vigyek valamit. Tekintetem végigsuhan az utcán a következő áldozatomat keresve, amikor…

„Valami nincs rendjén.”

Tizennégy királyi katona sorakozik az utcán. Tizennégy.

„Pedig ma legalább tizenhatan kellene lenniük.”

Én már csak tudom: megtanultam a beosztásukat.

A szokásos helyükön, Maria boltjánál meglátom Tojásfejűt és Sasorrút más katonák társaságában, akik hozzájuk hasonlóan testhezálló nevet kaptak. Mivel fehér bőrmaszkjuk eltakarja a fél arcukat, nem könnyű ötletes gúnyneveket kitalálni a szemétládáknak, úgyhogy büszke vagyok arra a néhányra, amit kiizzadtam.

Normális esetben a kevesebb őr megkönnyebbülést jelentene, és talán csak a Látnok-képességeim kapcsoltak be, de valamiért mégis nyugtalanít a látványuk.

A gyomrom minden korábbinál türelmetlenebbül és dühösebben megkordul.

„Előbb együnk, aztán jöhetnek a fura megérzések.”

Könnyedén cikázom a tömegben, és lekapok pár almát a kocsiról, amelyik átment a lábujjaimon. A bosszú éppoly édes, mint a roppanós gyümölcs, amelybe beleharapok. Egy bolt omladozó falának dőlök, és egy fiatal tanoncnak tűnő egyént veszek észre, aki egy kereskedővel alkudozik. Figyelem, ahogy szúrósan a kofára mered, majd ledob néhány érmét, és felkap egy fekete bőrnek tűnő csomagot. Tekintetem a kocsi tetején guruló shillingekre téved, és megszámolva őket rájövök, hogy ez túl sok pénz azért a bőrért.

„Siet valahova. Ezért fizet a kelleténél kétszer többet, ahelyett, hogy rászánná az időt, és kialkudna egy alacsonyabb árat. És van rá pénze.”

A tökéletes célpont.

Kilépek az utcára, és sebesen tülekedve a tömegben a fiú felé veszem az irányt, miközben kioldom a bőrfáslit, amellyel a hajamat kötöttem fel, hogy ne hulljon az arcomba és a nyakamra. Kócos hajam ezüstszínű hullámokban omlik a hátamra, miközben én a gatyarohasztó hőséget átkozom, mert a nyakam máris ragad az izzadságtól. Hagyom, hogy a hajzuhatag a vállamra és az arcomba hulljon, és átváltozom a megtestesült ártatlansággá.

„Érd el, hogy alábecsüljenek! Érd el, hogy amíg nem akarod, észre se vegyenek!”

Olyan régen hallottam az apám hangját, hogy attól tartok, halk szavai kiesnek az emlékeim közül, és vele együtt meghalnak.

A gondolat szertefoszlik, ahogy egymásnak ütközünk a fiúval.

Megtántorodom, ügyetlenül a gyanútlan tanoncba próbálok kapaszkodni, ahogy hagyom magam a földre zuhanni. Az egyik kezemmel megragadom az ingjét, a másikkal pedig benyúlok a mellényzsebébe, ahol a pénzét tartja. Kitapintok hat shillinget, de ellenállok a késztetésnek, hogy mindet kivegyem, és megelégszem hárommal.

A mohóság olyan érzelem, amelyet nem könnyű megszelídíteni, de önuralmat tanúsítok, és érintetlenül hagyom a többi érmét, tudván, hogy a fiúnak valószínűleg van annyi esze, hogy megérezze, könnyebb lett a zsebe, ha mindet elcsenem. Nem hiányzik még több sebhely a hátamra amiatt, hogy elkaptak.

Amikor azonban készülök kihúzni a kezem és elmotyogni egy bocsánatkérést, amiért majdnem fellöktem a fiút, az ujjaim kitapintanak valamit a mellény belső szegélyén. Nem csak a szegélyt: egy titkos zsebet! Érzek benne egy összehajtott pergament, és olyan késztetés tör rám, amelyet sem megmagyarázni, sem megindokolni nem tudok: úgy döntök, hogy a pergament is megfogom, mielőtt kihúzom a kezem, és félénken felnézek a tanonc arcára.

Barna szeme elkerekedik, ahogy rámeredek az arcomba hulló hajszálakon keresztül. Mélységes szégyent sugalló arckifejezést öltök, és gyorsan kirántom a kezem a ruhája alól. Kifújok egy hajszálat a szememből, és hátrálok egy lépést, hogy legyen köztünk némi távolság.

– Szörnyen sajnálom, jóuram! – Pihegve szégyenkező, ártalmatlan kisugárzást kényszerítek magamra. – Én vagyok az egyetlen szerencsétlen Ilyában, aki a puszta levegőben is képes megbotlani!

„Gyerünk! Becsülj alá! Nézz át rajtam!”

A tanonc beletúr göndör hajába, és nevetgél.

– Semmi gond. Az komoly tehetség. – Mosolyog, de gyanúsan sokáig méreget, úgyhogy rávigyorgok, és biccentek, majd sarkon fordulok, és eltűnök a zsúfolt utcán.

Ragacsos bukták édes illata száll a forgalmas sikátorban, miközben elhaladok Maria boltja előtt, és behúzódom a Dézsmáról nyíló kisebb mellékutcák egyikébe. A markomban szorongatott lopott levél átázik az izzadságomtól. Mit írhattak erre a kis papírdarabra, amit ennyire el akarnak rejteni?

Alig várom, hogy kiderítsem.

Háttal nekidőlök a mocskos téglafalnak, és széthajtogatom a levelet, amelyben kézzel írt üzenet áll:

Zavartan pislogva meredek a levélre, miközben a szívem izgatottan kalapál.

Ez az otthonom.

„Vagyis ez volt az otthonom.”

A betűk dőlésszögéből és az elmaszatolt tintából meg tudom állapítani, hogy a levelet sietősen írták, hogy elrejtsék a kíváncsi szemek elől.

Az olyan kíváncsi szemek elől, mint az enyém.

Kérdések tucatjai ötlenek fel bennem, az egyik zavarba ejtőbb, mint a másik. Mi a fészkes Dögvészért tartanak találkozót az otthonomban?

„A korábbi otthonodban. Elköltöztél, emlékszel?”

És ott veszik át az éjszaka közepén a szállítmányt…?

„A bőr.”

Megbotlom az egyenetlen macskakövön, ami kizökkent a gondolataimból, és most veszem csak észre, hogy eddig fel-alá járkáltam. A mellényembe dugom a gyűrött levelet, a gondolataim még mindig zakatolnak, miközben kilépek az immár napfényben úszó, forgalmas utcára. A fejemet csóválva próbálok átfurakodni a rengeteg alkudozó, pletykáló és káromkodó emberen.

Újra utat török magamnak a kofák kocsijai között, és felveszem tisztes foglalkozásom, a tolvajlás ismerős ritmusát. Munka közben elkalandoznak a gondolataim, és azon mélázok, Adenának vajon sikerült-e eladnia a ruháit a hosszú utca másik végében.

Én lopok, ő varr.

Erről szólt az életünk az elmúlt öt évben. Még a tizenhármat is alig töltöttem be, és egyedül voltam a világban, mint a kisujjam, amikor szó szerint összefutottunk Adenával. Vagyis anyagtalanná válva egyenesen átment rajtam. Sosem felejtem el a királyi katona arcát, aki lopott süteményekről ordibálva kergette, én pedig habozás nélkül kinyújtottam a lábam, hogy megbotoljon benne. Végignéztem, ahogyan az őr arca a járdának csapódik, majd üldözőbe vettem a nyurga, göndör hajú lányt, aki egyenesen átszaladt rajtam.

Bizalmatlansággal teli szövetséget kötöttünk aznap, és a dolognak elvileg ennyiben is kellett volna maradnia.

A kezem megáll a levegőben egy jókora grapefruit felett, amikor hátborzongató üvöltés hasít a Dézsma nyüzsgésébe. El is feledkezve a gyümölcsről, megpördülök, és a hang forrását keresve a tömeget fürkészem. Tekintetem végigsiklik a sokaságon, majd megakad egy kis termetű alakon, aki egy vérfoltos faoszlopnak rogyott az utca közepén. Egy királyi katona magasodik fölé korbáccsal a kezében, és undorító gőggel néz le a kisfiúra. Túlságosan is jól ismerem ezt a nézést. Túl sokszor voltam már én is az a vérző kisgyerek.

Elkapták.

Eltűnődöm rajta, vajon mit lopott, mi indokolhat ekkora verést. Pár gyümölcsöt? Esetleg pár shillinget egy kofától? Emlékszem, milyen volt nekidőlni a faoszlopnak, remegve a fájdalomtól minden korbácsütés után, miközben a nyelvembe haraptam, hogy fel ne üvöltsek. A fájdalom elmúlik, de a sebhelyek emlékeztetnek rá, hogy ügyesebbnek kell lennem.

A fiatalokat mindig elkapják. Túl mohók. Egyelőre nem tanulták meg kordában tartani a kapzsiságukat, sem pedig elviselni az éhséget, amivel könnyű célpontot jelentenek a katonák számára, akik rajtuk statuálnak példát.

„Semmit sem tehetsz érte.”

Ezeket a szavakat jól az eszembe kell vésnem, hogy a lábam biztosan ne vigyen a fiú felé. Mert egyszer már megpróbáltam. Közbeléptem, hogy segítsek egy kislányon, aki önmagamra emlékeztett. Annyira félt, mégis rászánta magát, hogy nem mutatja ki. Amikor felnézett rám, ugyanolyan tűz égett a szemében, mint az enyémben. Végül a segítségnyújtási kísérletem csak további korbácsütéseket eredményezett mindkettőnknek.

Vágok egy grimaszt, és gyorsan elfordulok a gyomorforgató jelenettől, mire egy kikeményített, gyűrött egyenruhát kapok a képembe, amikor nekiütközöm a semmirekellő viselőjének.

A katona lenéz rám, szemében csodálkozás csillog a fehér maszk mögött. Bár tíz évvel idősebbnek tűnik nálam, és szőke haja összevissza mered az égnek, tekintetével elidőzik testemen, ahogy lustán végignéz rajtam. A nyelvembe harapok, nehogy kicsússzon valami a számon, amit később valószínűleg megbánnék.

A királyi katonák köztudottan nem viselkednek úriemberként a fiatal lányokkal – igazából senkivel sem –, és nincs kedvem kipróbálni, hogy ő jelenti-e a kivételt.

– Elnézést, uram, szörnyen ügyetlen vagyok ma – mondom, miközben készülök kámforrá válni a tömegben.

Ragacsos kezével megragadja a csuklómat, és megpördít. Minden erőmre szükségem van, hogy elnyomjam magamban a harci ösztönt, amely azt üvölti, hogy térdeljek a lágyékába, és verjem bele a fejét a talpunk alatti kövekbe.

– Hová sietsz? – Széles vigyorától és fekete szemétől libabőrös lesz a hátam, alkoholtól bűzlő lehelete pedig még inkább nyugtalanít.

Elmosolyodom, és udvariasságot erőltetek magamra, miközben kihúzom kezem a szorításából.

– Csak igyekszem elintézni a napi teendőket, mielőtt túl sokan lesznek a piacon.

– Hm – morogja, és kétkedőn méreget. – Mi a képességed, kislány? – Leküzdöm a késztetést, hogy hűvösen válaszoljak, miközben a katona tovább vigyorog. – A király rendeletének értelmében bárkit kikérdezhetek, ha úgy érzem… hogy ki kellene kérdezni.

„Szereti irányítani a helyzetet. Ha nála van a hatalom.”

– Közönséges vagyok – vágom rá, tudatva a helyem az Elitek táplálékláncában, hogy bizonyítsam, nem jelentek rá veszélyt, és jelentőséggel sem bírok számára. – Egy Látnok. – Egyenesen a fekete szemébe nézve mondom ezt ki, és imádkozom, hogy fekete szíve higgyen nekem.

– Valóban? Még sosem találkoztam Látnokkal. – Komoran nevetgél, és tesz felém egy lépést. Olyan közel hajol hozzám, hogy megint beleszagolhatok a fejét körüllengő alkoholfelhőbe. – Bizonyítsd be!

„Kezdem unni ezt a kérést.”

A katona szemébe nézek, még azt az örömöt sem adom meg neki, hogy azt hihesse, aggódok, bár kalapáló pulzusom másról árulkodik.

– Haragot és… megbánást érzékelek az ön részéről. Szét… szétváltak a feleségével. Mármint ő hagyta el magát. – Mélységes döbbenet ül ki az arcára, amitől haloványan elmosolyodom. – És ha tényleg konkrétumokat vár tőlem, mert hát azt mondta, hogy bizonyítsam be, akkor azért vált el… – Szünetet tartok a mondat közepén, szorosan lehunyom a szemem, miközben a halántékomra nyomom az ujjaimat, meggyőző műsort szolgáltatva. – Mert maga megcsalta? Várjunk, van még valami… – Felnézek az arcára, amely most már paprikavörös a haragtól, és tovább masszírozom a halántékom. – Vissza… vissza akarja kapni. De maga nem kell neki…

Felkészülök a pofonra, majd érzem is az égető érzést az arcomon.

Vér fröccsen a számból, elfordulok az őrtől, ő pedig közel hajolva az arcomhoz azt morogja:

– Átkozott boszorkány. Takarodj a szemem elől, Közönséges!

Sarkon fordulok, és elmosolyodom, miközben vér gyűlik össze a számban, és lecsorog az arcomon. Szándékosan egy kordénak hátrálok, és lopok róla némi szövetet a hátam mögött. Gyorsan megfordulok, a mellkasomhoz szorítva a ruhát, miközben a fogammal letépem a sarkát, hogy letöröljem a vért a számról és az arcomról. A szövet egy részét szalvétának használom, a maradék pedig mehet Adenának. Kettőt egy csapásra. A ruhadarabot – amely immár pénzzel és egyéb lopott javakkal van tele – a hátizsákomba dugom, aztán visszaindulok az Erődhöz. Közben fejben újrajátszom az iménti öt percet.

Nem volt nehéz zavarba hozni a katonát, és tudtam, amint sikerül, lekever egy pofont, aztán hagy elkotródni. Nem most fordult elő velem először. És a Látnok-képességeim bizonyítása aligha okozott nehézséget, tekintve, hogy leríttak róla az árulkodó bizonyítékok. A vékony napbarnított vonal az immár ékszer nélküli gyűrűsujján volt az első arra utaló nyom, hogy korábban házas lehetett. Az eljegyzési gyűrűjét átrakta a másik kezére, ahelyett hogy zálogházba adta volna, ami arról árulkodott, hogy még mindig fontos neki a korábbi felesége, és valószínűleg még sóvárog utána. A rendezetlen haja, a gyűrött egyenruhája és a whiskyszagú lehelete ugyancsak azt bizonyította, hogy nyilvánvalóan egyedülálló férfi, aki mellett már nincs ott a felesége, hogy vállalható külsőt kölcsönözzön neki.

„A férfiak valószínűleg kihalnának, ha a nők nem kényeztetnék el őket.”

Ami a hűtlenséget illeti, ez inkább szerencsés tipp volt a nézése és a királyi katonák ragyogó hírneve alapján. A feltételezésem egyértelműen érzékeny pontján találta el, ami miatt aztán a tenyere talált el engem.

Tűz rám a déli nap, miközben visszafelé tartok az Erődbe, hogy szokás szerint Adenával ebédeljek. Elidőzöm a Dézsmán bóklászva, miközben egy almát rágcsálok, hogy enyhítsek a mardosó éhségen.

A levegőt megülte a kereskedők napsütötte pultján perzselődő sózott halak szaga. Gyerekek futkároznak előttem, nevetve fogócskáznak az utcán. Az alkudozás és káromkodás hangjai olyanok számomra, akár egy kórus, egy túlságosan is ismerős dallam.

A szemem megakad egy hatalmas színes transzparensen: egy Falmászó épp kifeszíti két bolt között a zsúfolt sikátor fölé. Felszalad a falon, mintha a tenyerén és a talpán ragasztó lenne, ami lehetővé teszi, hogy könnyedén feljusson az üzlet sima oldalán. Miközben egy kötéllel rögzíti a transzparenst, én elolvasom a zöld szövetre jókora fekete betűkkel felírt szavakat.

Hangosan felhorkanok, és majdnem a torkomon akad egy falat alma. Bár a Purgáló Próbatételekben egyáltalán nincs semmi vicces, akaratlanul is mókásnak tartom, hogy ünnepségnek szánják. A Próbákat azért hozták létre a három évtizeddel ezelőtti Nagy Tisztogatás emlékére, hogy megmutassák az emberek természetfeletti képességeit, és kizárólag a birodalom Elitjei előtt tisztelegjenek.

Nem mondanám, hogy az ártatlan emberek legyilkolása olyasmi, amire büszke lehetne a királyságom vagy a családom – ha egyáltalán lenne még családom. És mégis, ötévente kiválasztják az Elit fiatal tagjait, hogy versenyezzenek ezeken a viadalokon a dicsőségért és annyi pénzért, amennyiből kényelmes kastélyt húzhatnak fel maguknak, ahol elbújhatnak a Próbák okozta trauma elől.

Amiatt kezdek el egyszerre remegni a nevetéstől és a haragtól, hogy elhitetik a kisebb Elitekkel, akik csak Védelmező- és Közönséges-képességekkel bírnak, hogy lehet esélyük a győzelemre ezen a szadista viadalon. Hirtelen zsibbadtnak érzem magam, ahogy az izgatott arcokra nézek magam körül, akik vigyorogva és mutogatva gyűltek össze a kiírás előtt.

„Mi halunk meg először.”

A versengő Elitek nem kiválasztottak, csak beleszülettek a sorsukba. Mindig azok, akik királyi vérből származnak, vagy a magasabb rangú Elitek közé tartoznak. Végignézek a tömegen, a tekintetem végigsiklik a Közönségesek mosolygó arcán, akiket kizárólag a szórakozás miatt dobnak be a Próbákra, miután a király kiválasztotta, hogy szerintünk ki képviseljen minket.

Bár a király határozottan úgy véli, hogy az Elit versenytársak meggyilkolása az arénában megvetendő dolog, nem titok, hogy maga a halál is egy versenyző a viadalon. A haldokló tizenévesek szemlátomást jelentősen szórakoztatóbbá teszik a dolgokat, és ha az Elit tagjai nem hajlandók öldökölni, a király majd tesz róla.

Átfurakszom a kiírás előtt összegyűlt embertömegen, mind egymás szavába vágva beszélnek arról, hogy ki fogja képviselni a Dézsmát, és mihez kezdenek a jutalmul kapott pénzzel.

Nagyon ritkán fordult elő életemben, amikor nem irigyeltem az Eliteket. De ha belegondolok, hogy részt kellene vennem a Purgáló Próbatételeken, hálát adok érte, hogy egy jelentéktelen kis senki vagyok.

Egy teljesen átlagos valaki.

4. fejezet

Paedyn

– Azt megeszed? – Adena a félig megevett narancsot méregeti az ölemben, miközben én a hátamat a sikátor falának vetve üldögélek az Erődben.

– A tiéd lehet. – Még be sem fejeztem a mondatot, Adena máris előrehajol. Göndör haja lobog a lágy szellőben, ahogy elveszi a narancsot, majd egy gerezdet a szájába töm.

A katona emlékezetes pofonja egy felrepedt alsó ajakkal ajándékozott meg, ami megnehezíti, hogy tömjem magamba az ételt.

– Milyen napod volt? – kérdezem, miközben elgondolkodva forgatom a vastag, ezüst eljegyzési gyűrűt a hüvelykujjamon.

Apám gyűrűjének hideg acélja a bőrömbe mar, és megvigasztal, mint mindig. Azt hiszem, anyámét is magamnál tartanám, ha nem temették volna el vele együtt még kisbaba koromban. Apám azt mondta, betegség vitte el. Elvégre Átlagos volt, és a többségünk nyilvánvalóan gyenge, beteges ember.

De apám ennek ellenére is feleségül vette. Szerette. Védelmezte. Megőrizte a titkát, ahogyan az enyémet is.

Adena felsóhajt, és kizökkenek gondolataimból, ahogy két falat narancs között azt mondja:

– Egy szavam sem lehet. Ó, eladtam azt a felsőt, amin ezer éve dolgoztam! Három egész shillingért! Tudod, azt a zöldet a mély dekoltázzsal és a csipkés szegéllyel. – Ugyanolyan értetlenül nézek rá, mint mindig, amikor elkezd varrónőzsargonban beszélni. – Eh, reménytelen vagy, ha ruhákról van szó, Pae.

Lenézek a kopott felsőmre az olajzöld mellényem alatt. Minden megváltozott azon a napon, amikor Adena zsebes mellényt varrt nekem, tudván, hogy tolvajként jó szolgálatot fog tenni. Bizalmatlan szövetségünk akkor kezdett el megbízható barátsággá alakulni.

Adena az ujjával ütögeti a száját, elgondolkodik valamin.

– Fogadok, ha megfelelő ruha lenne rajtad, túlságosan lekötne mindenkit, hogy megbámuljon, és észre sem vennék, hogy éppen kifosztod őket.

Felhorkanok.

– Örülnék, ha inkább nem bámulnának bűnelkövetés közben. Kicsit sem tűnik praktikusnak.

Felkapom a tőrömet, és a csizmámba rejtem, ujjaimmal végigsimítok csigavonalú ezüstnyelén. A gyűrű mellett ez az egyetlen emléktárgyam apámtól, egyik nélkül sem megyek sehová. Századjára is megcsodálom a nagy műgonddal kidolgozott markolatot, majd összerezzenek, ahogy hirtelen eszembe jut egy emlék.

– Ma legyél óvatos! Valamiért kevesebb az őr a szokásosnál, és nekem ez bűzlik. Csak… – Keresem a megfelelő szavakat. – Csak tartsd nyitva a szemed, oké?

A hírek valamennyire felrázták Adenát, de még így is játékosan vonja össze a szemét.

– A Látnok-hókuszpókuszod veszélyre figyelmeztet?

– Igen, egyértelműen óvatosabbnak kell lennünk! – sóhajtok fel, és mosolyogva csóválom a fejem.

Felállok, hogy elinduljak, közben nyögdécselve nyújtózkodom sajgó tagjaimmal. Adena összeszedi a mindenféle méretű és színű ruháit, vonakodva búcsút int, majd visszamegy a Dézsmába abban a reményben, hogy naplemente előtt még el tud adni néhány holmit.

Kilépek a zsúfolt utcára, amely immár a késő délutáni napsütésben úszik, és a nyüzsgő piactér felé fordulok. Kényelmesre veszem a kezdést. Először elcsenek némi gyümölcsöt és szövetet, majd amikor beleunok, áttérek a nagyobb és jobb holmikra. Ma este tárcákra, órákra és készpénzre vadászom.

Kiszúrok egy sötétkék hajú férfit, akinek csillogó óra díszeleg a csuklóján, és gyorsan eldöntöm, hogy ő lesz a következő célpontom. Végignézve a zsúfolt utcán, más szokatlan hajszínű embereket is észreveszek a tömegben, ami annak bizonyítéka, hogy a genetikai adottságokat módosító Dögvész nem csak természetfeletti képességekkel ajándékozta meg őket. Bár hiába van nekem ezüstszürke lobonc a fejemen, így sem társul hozzá különleges képesség. Túl sokáig tart meglógnom a kék hajú férfi elől, miután elloptam az óráját. Nem azért, mert rajtakapott, dehogyis, hanem mert be nem állt a szája. Miután összeütköztem vele, és alattomban lecsúsztattam a csuklójáról az ékszert, egyértelmű volt, hogy szerencsétlen alig várta, hogy rázúdíthassa a pletykáit valakire, aki hajlandó mosolyogva bólogatni hozzá.

Már épp készülök korán hazaindulni és kellőképpen sikeresnek nyilvánítani az estét, amikor egy magas, tetőtől talpig feketébe öltözött alak tűnik fel a Dézsmán. Magabiztosságot sugallva lépdel, ami látványosan üt el attól a görnyedtségtől, amelyet a hajléktalanok sajátítottak el abban a reményben, hogy a lehető legkevésbé vonják magukra a figyelmet.

De róla… róla nem tudja levenni a szemét az ember.

Laza fekete ingét betűri testhez simuló fekete nadrágjába, melyet egyszerű öv fog körbe. Galléros ingje félig kigombolva lobog a szélben, megmutatva lebarnult mellkasát. Arcvonásai homályosak a távolban, de szurokfekete haja kócos hullámokban omlik a homlokába. Kezét zsebre dugva jókora léptekkel, higgadtan és megfontoltan halad a piactér belseje felé.

Nem környékbeli. Látom rajta, ahogy körülnéz, mintha egyszerre próbálná felmérni az egészet. Valószínűleg egy magasabb rangú Támadó Elit, vagy nemesi vérből származik, aki ritkán teszi be a lábát a nyomornegyedbe. Látom a léptein meg a cipője csillogásából, hogy ez a férfi jóval többet tart magánál néhány shillingnél. Hunyorgok, próbálom kitalálni, hol tarthatja az ezüstjeit.

Ott.

Egy szíjjal az övéhez csatolt erszény verdesi a lábát, olyan, amilyenben az ilyaiak az aprópénzt szokták hordani. Egészen konkrétan a magabiztos ilyaiak, tekintve, hogy egy őrizetlenül hagyott erszény könnyű préda a tolvajok számára. Mint például nekem.

Az utolsó balszerencsés célpontom ma este.

Jól jön, hogy ilyen átkozottul magas, máskülönben szem elől téveszteném a tömegben. Látom, hogy a nők minden korosztályból a nyakukat nyújtogatják, ahogyan elhalad mellettük, és próbálják alaposabban megnézni a jóképű idegent, mielőtt beolvadna az emberáradatba. Átfurakszom a tömegen, és követem, mígnem a kofák kordéi között a főútról egy kevésbé forgalmas utcára tér át. Megrázom a hajam, hagyom, hogy a hosszú hullámok lazán a vállamra hulljanak, miközben levágok egy utcát, hogy elé kerüljek. Keresztülcikázok egy sikátoron, amely ugyanoda torkollik, amelybe az idegen lefordult, és most egyenesen felé tartok. A földre szegezem a tekintetem, amikor egymásnak ütközünk.

A szokásos módszeremet követve hátratántorodom, és ellenállok az ösztönös késztetésnek, hogy megvessem a lábam, és álljam a sarat. Erős karok fonódnak a derekam köré, hogy elkapjanak, ezzel szabad prédaként hagyva a pénzes erszényt a magamfajta zsiványoknak. Belekapaszkodom a férfi ingjébe, eljátszom, mintha ez reflex lenne az egyensúlyom megőrzésére. Valójában csak ürügyre van szükségem ahhoz, hogy úgy vigyem közel hozzá a kezemet, hogy az ne legyen gyanús.

„Az éhező srácoknak a Dézsmán nem ilyen a tapintása.”

A gondolat szertefoszlik, amint benyúlok a derekán hordott erszénybe, és az ujjaimmal kitapogatom, hogy legalább húsz shilling fityeg a férfi övén. Nagyon bízhat a képességeiben, ha ilyen sok… megdézsmálható pénzzel mászkál a Dézsmán.

Csábító a lehetőség, hogy letépjem az erszényt, és elszaladjak, bár nagyon jól tudom, hogy három hosszú lépéssel utolérne. De azt sem tudom, szó szerint mikor futok bele még egy ilyen lehetőségbe, szóval legalább az ezüstjeinek a felét meg kell szereznem.

„A súlykülönbséget viszont meg fogja érezni, ha elveszem a pénz felét.”

Zakatolnak a gondolataim.

„Akkor tereld el a figyelmét!”

Pillanatok alatt megvan a terv, így gyorsan és észrevétlenül a markomba szorítom az érmék felét, majd kiveszem a kezem az erszényből, aztán felegyenesedek. Lassan elszakítom a tekintetem a részben fedetlenül hagyott mellkasáról, ahonnan egy sötét tetoválás kandikál ki ingjének redői alól.

Végre találkozik a tekintetünk.

Mintha egy vihar mélyébe néznék.

A szemének olyan a színe, mint az Ilya felett gyülekező viharfelhőké, a fejünk feletti kéményekből gomolygó füsté, az ellopott ezüstpénzeké a markomban. Hosszú, fekete szempillái erős kontrasztban állnak acélszürke szempárjával, mellyel most az arcomat fürkészi. Döbbenten felvonja sötét szemöldökét, és megfeszíti markáns állkapcsát, amivel kihangsúlyozza erős arccsontját.

Így állunk ott, egymásra meredve.

Hirtelen élesen belém hasít, hogy mennyi helyen ér hozzám. Erős karjával még mindig a derekam fogja át, félig-meddig megtart, bár már a tekintete önmagában is cirógatásnak érződik. Megköszörülöm a torkom, miközben kihúzom ökölbe szorított kezem az ingje alól, felvillantva alatta a ráncos, drága szövetet, mielőtt kilépnék az idegen öleléséből.

Megrezzen a szája, és meglátom a gödröcskét arcának jobb oldalán. Lassan lecsúsztatja a derekamról a karját, és elenged, miközben megfogja a mellényem durva szegélyét.

„Bőrkeményedések. Harcos.”

Nem mintha Látnoknak kellene lennem ahhoz, hogy rájöjjek erre, tekintve, hogy testalkata elég nyilvánvalóvá teszi. Ahhoz képest, hogy képzett harcos és kétszer akkora, mint én, teljes lelki nyugalommal a hátam mögé teszem a kezem, vele együtt pedig bűntettem minden bizonyítékát. Az érmék hangtalanul hullanak a hátsó zsebembe, miközben nagy levegőt veszek, és próbálom összeszedni magam.

– Gyakran zuhansz jóképű idegenek karjába, vagy ez az első alkalom? – Kérdése nyomán megint egy gödröcske ül ki az arcára, ahogy elvigyorodik, és megmutatja fehér, szabályos fogsorát.

– Nem, ezt csak a beképzelteknek tartogatom. – Hűvösen rámosolygok, ő pedig úgy méreget, mintha egy feladvány lennék, melyet próbál megoldani, miközben ámulat terül szét az arcán.

„Tereld el a figyelmét!”

Kuncog, és beletúr ébenfekete hajába, amivel csak még jobban összekócolja hullámos tincseit. Szürke szemével a pillantásomat keresi, miközben azt feleli:

– Hát, úgy fest, nem semmi első benyomást tettem rád.

– Igen – formálom lassan a szavakat –, de még nem döntöttem el, hogy jót vagy rosszat.

„Tereld el a figyelmét a pénzről, hogy rád koncentráljon!”

Vállat von, és zsebre dugja a kezét: maga a megtestesült hűvös közöny.

– Most megfogtalak, nem igaz?

Ezúttal én nevetem el magam. Kicsit oldalra dönti a fejét, miközben lenéz rám, mosolyra húzva a szája sarkát, majd közelebb hajolva hozzáteszi:

– Legközelebb erre is figyelhetnél, mielőtt választasz, kedvesem.

„A Dögvészre, egy szépfiú, aki szépen bánik a szavakkal.”

Veszélyes.

Füstszínű szemével végignéz az arcomon, és megint úgy méreget, mintha egy izgalmas feladvány lennék. Nem adom meg neki azt az örömöt, hogy fészkelődni kezdjek a pillantásától, miközben hátrálok egy lépést a forgalmas utca felé.

– Észben tartom, kedves. – Elnyújtom az utolsó szót, és utánzom a vigyorát. Erre még szélesebben mosolyog, és arcának mindkét oldalán gödröcskék tűnnek fel. Erőt veszek magamon, hogy ne is figyeljek rájuk, majd hozzáteszem: – És köszönöm, hogy megmentettél attól, hogy lefejeljem a járdát. Mintha ügyetlenséggel átkoztak volna meg.

– Hát, az ügyetlenséged vezetett el hozzám, szóval aligha nevezném átoknak – feleli könnyedén, miközben zsebre dugott kézzel a falnak dől.

Önkéntelenül, a szememet forgatva rámosolygok. Vetek egy utolsó pillantást a vigyorára, majd sarkon fordulok, visszamegyek a Dézsma közbe, és eltűnök a tömegben.

Zakatolnak a gondolataim. Miközben végigmegyek a Dézsmán, felidézem, miket figyeltem meg a fiún. A karját tarkító sebhelyek és a közelmúltbeli harcban lehorzsolt ökle ragadta meg leginkább a figyelmemet, és tiszta szégyen, hogy nem derítettem ki, mi a történetük. Majdnem elmosolyodom a gondolatra, hogy egy Támadó Eliten sebhelyek díszelegnek. Az a gyengeség jele.

Előveszem az érméket a hátsó zsebemből, és diadalmas mosollyal csörgetem őket a markomban.

„Kétlem, hogy hiányozni fognak neki.”

5. fejezet

Kai

Magamra kapok egy durva anyagú, kényelmetlen galléros inget, amitől hirtelen hiányozni kezd a gyerekkorom, amikor társadalmilag még elfogadott volt, hogy félmeztelenül szaladgáljak.

Bár ez sosem akadályozott meg abban, hogy most is ezt csináljam.

Miután felveszem az egyetlen pár cipőmet, amelyet nem borít rászáradt sárréteg, az ajtóhoz megyek. Elhaladok a rendetlen polcok mellett, amelyek azzal fenyegetnek, hogy eldőlnek a rengeteg könyvtől, az asztalom előtt, amelyet olyan iratok borítanak, amelyekre rá sem nézek, és a falhoz tolt baldachinos ágy előtt, amely számtalan megcsonkított lábujj és szakadatlan káromkodások okozója. Egy sóhajjal becsukom kényelmes szobám ajtaját, és kétségbeesve azt kívánom, bárcsak bevethetném magam az ágyba, és alhatnék hajnalig. De sajnos hív a kötelesség, és jobb, ha nem váratom meg.

Zsebre dugott kézzel sétálok a trónterembe vezető fehér folyosókon. Késő délutáni napfény szűrődik be az ablakokon, és díszes festmények csillognak a falakon az aranyszínű ragyogásban. Bár továbbra sincs kedvem hozzá, befordulok a sarkon, és odabiccentek a trónterem előtt strázsáló őröknek, majd kinyitom a nehéz ajtót.

– Ó, Kai! Épp ideje volt – visszhangzik apám mély hangja a hatalmas trónteremben.

A terem falait jókora, széles ablakok díszítik sötétzöld selyemfüggönyökkel, ami az Ilyai Birodalom színe, továbbá faragott díszlécek, amelyek egészen a mennyezetig nyúlnak. Jelenleg egy jókora faasztal foglalja el a kifényesített márványpadló közepét, és az asztalfőnél apám ül a székében.

– Örülök, hogy felvettél egy inget – sóhajt fel, de némi derűt látok megcsillanni a szemében. – Megfordult a fejemben, hogy közöljem a szolgálóval, hogy ezt a kérést is továbbítsa az üzenetemmel együtt.

– Ne aggódj, apám, nem követem el azt a hibát, hogy félmeztelenül lépek be a trónterembe. Még egyszer nem. – Megjegyzem a halovány mosolyt az arcán, mivel fogalmam sincs, mikor fogom újra látni rajta. Mikor fogom újra kiérdemelni.

Apám brutális férfi, egy Behemót, aki testileg éppoly erős, mint szellemileg. Kemény, konok, és ragaszkodik a nézeteihez, ezért a leghalványabb mosolyra az arcán én is önkéntelenül mosollyal reagálok. A kettőnk közötti dinamika a legjobb esetben is minimum terhelt, de az ilyen pillanatokban könnyebb figyelmen kívül hagyni a kellemetlen közös múltunkat.

Érzelemmentes arccal megköszörüli a torkát.

Íme az apa, akihez hozzászoktam.

– Mint leendő Végrehajtónak küldetésem van a számodra.

– Azért élek, hogy szolgáljak – felelem színtelen hangon.

„Azért élek, hogy gyilkoljak.”

Az életem valaki más életének végét jelenti.

A Végrehajtók küldetéseiről sok mindent el lehet mondani, de azt nem, hogy hősiesek lennének. Több tucaton vettem már részt az évek során, hisz leendő hóhérként, hadvezérként és a király jobbkezeként mind a kiképzésemmel járó megbízatást jelentette. Leendő végrehajtóként a harctéri taktikáktól kezdve a kivégzéseken át a kínvallatásokig minden a szakterületemhez tartozik.

Bepillantást engednek fényes jövőmbe.

– Az informátoraim tudomást szereztek egy családról, akik egy Átlagost rejtegetnek a Dézsma közben – folytatja apám kissé unott hangon. – Járj utána, és szabadulj meg a problémától!

„Megszabadulni tőle annyit tesz, mint kivégezni.”

A Tisztogatás után, amikor az Átlagosokat a Tűzpusztába száműzték, hogy megvédjék Ilyát a betegségüktől, a király rendeletet hozott, hogy a birodalomban talált minden további Átlagost ki kell végezni. Három évtizeddel ezelőtt túlélési lehetőséget ajánlott nekik, miszerint ha át tudnak kelni a Tűzpusztán, és elérik a túloldalon lévő Dor vagy Tando városát, ott nem esik bántódásuk. Ám a király könyörületessége csak a Tisztogatás napjáig tartott, és most én osztok halált a nevében.

– Természetesen – felelem, miközben a hajamba túrok, és megfeszítem az állkapcsom. A gesztus nem kerüli el apám figyelmét.

– Kai. – Szinte már kedvesen néz rám. Gyerekkorom óta nem láttam ezt a tekintetet, és még akkor is arra a néhány alkalomra tartogatta ezt a kegyet, amikor elégedett volt a kiképzésemmel. – A Végrehajtóé nem irigylésre méltó munka. Könyörtelen. Véres. Ám a Dögvésztől ritka ajándékot kaptál. Átvevőként a képességed nagy hatalmat jelent, és egy napon jó szolgálatot teszel majd a birodalomnak. – Elhallgat, majd hozzáteszi: – Erről gondoskodom.

Tényleg gondoskodott.

Kiképzéssel töltöttem az egész életem, ez volt az életcélom. Ahelyett, hogy egyetlen képességet kellett volna kifejlesztenem és megtanulnom, éveket töltöttem azzal, hogy több tucat adottságban szerezzek jártasságot. Ám a testemet legalább annyit tökéletesítettem, mint a képességeimet, és én magam is fegyverré váltam. Az elmémbe vésődött, hogy képes legyek gyilkolásra használni minden kezembe akadó fegyvert, és ezt a reflexemet hibátlanra csiszoltam.

De nem arathatom le egyedül a babérokat. Nem, a király tett azzá, ami ma vagyok. A király, aki magára vállalta, hogy segít a testi és szellemi kiképzésemben. Miután kiismerte a gyenge pontjaimat, gondoskodott róla, hogy megszabaduljak tőlük. És bár megtanultam kizárni a gyerekkoromban szerzett emlékeket a kiképzésről, sosem fogom elfelejteni apám közönyös arcát, amint közli velem életem leghátborzongatóbb szavait.

„Ha képtelen vagy elviselni a szenvedést, mást sem tudsz részesíteni benne, Végrehajtó.”

Küzdöttem csatákban, kezdeményeztem vallatásokat, és levezényeltem kínzásokat, míg Kitt a számtalan megbeszélésen ült, egyezményekről rendelkezett, egy olyan király oldalán, aki emberségesebb, mint amilyennek én ismertem. Tanulással, mentorálással és egy sokkal melegszívűbb apával töltötte a napjait, akit szívből szeret. Trónörökösként Kittet a széltől is óvták, és gyerekkorunkban az is nagy teljesítménynek számított, ha sikerült kijutnia a gyakorlótérre.

Amikor újra a királyra nézek, már rám szegezi zöld szemét. Kitt szemét. Miután apám első felesége belehalt a szülésbe, ő egy bizalmas tanácsadójának lányát vette feleségül. Nem meglepő módon hamar beleszeretett anyám figyelmességébe és kedvességébe, bátorságába és szépségébe. Sötét hajammal és világos szememmel én rá ütöttem, Kitt pedig apánkra, mivel mindkettejüknek zöld a szeme, és szőkék.

Kitisztítom a gondolataimat, félreteszem a múltat a következő alkalomig, amikor majd megengedem magamnak, hogy rágódjak rajta. Végül színtelen hangon azt kérdezem:

– Mikor indulok?

A szavak előhívnak egy emlékképet, eszembe juttatva, milyen naivan tettem fel ugyanezt a kérdést a legelső küldetésem előtt. Akkor még nem tudtam, hogy aznap gyilkossá válok. Nem tudtam, hogy végig fogom nézni, ahogy egy ember a saját vérének tócsájában zuhan össze a padlón.

– Hajnalban.

A hajnal sokkal hamarabb eljön, mint szeretném, és mire észbe kapnék, máris az istállók felé tartok.

A nagy, fehér pajta még nagyobb árnyékot vet a kora reggeli napfényben. Minden falát karámok szegélyezik, amelyekben a lovak szénát majszolnak, és kíváncsian néznek fel rám.

Tekintetem a tőlem balra álló két katonára siklik, mellettük három felnyergelt lóval a rám váró utazáshoz. A fogamat csikorgatom. A király óvintézkedés gyanánt visszahívott két őrt a Dézsma köz szolgálatosai közül, bár egyedül sokkal könnyebben el tudnám intézni. De úgy fest, apámat egyetlen éjszaka leforgása alatt hirtelen érdekelni kezdte a testi épségem. Csupán tizenkilenc évbe telt, hogy értékessé váljak számára.

A fejemet csóválva felszállok a legközelebbi lóra, és elfojtom büszkeségemet annyira, hogy belássam, valóban bölcs dolog katonákat küldeni velem, ha esetleg száműznöm kell valakit.

Hosszú út áll előttünk a Dézsmáig, és síri csendben tesszük meg. Ahogy egyre beljebb hatolunk a városban, az utcák lassan átadják helyüket a nyomornegyednek, és már azelőtt megcsap a tágas piactér szaga, hogy elérnénk.

Hal és füst ismerős illata meg egyéb rejtelmek fogadnak, ahogy belépünk a Dézsmára. Lovaink patái kopognak az egyenetlen macskaköveken, hangjuk visszaverődik az utcát szegélyező lepusztult boltokról. Néhány korán kelő félreugrik előlünk, és mutogatva-sugdolózva utat engednek nekünk.

Egy kisebb mellékutcába fordulunk, és egy apró fakalyiba felé vesszük az irányt. Habozás nélkül leugrom a lovam hátáról, és a kantárt az egyik katona kezébe nyomom, hogy ő kösse ki az állatot.

„Ha már muszáj itt lenniük, tegyék hasznossá magukat.”

Az ajtóhoz lépek, és kiveszem a kezem a zsebemből, hogy kopogjak. Puffanást hallok bentről, amit nehéz léptek követnek, majd az ajtó a rozsdás sarokvasakon nyikorogva kinyílik.

Termetes férfi mered ránk, a szakállánál csak a haja sűrűbb. Meglep, hogy egyáltalán kifér az ajtónyíláson. Kék szeme elkerekedik borzas szemöldöke alatt, miközben rám, majd a mellettem álló két katonára néz.

– Kai herceg…? – A férfi egyszerre döbbentnek és idegesnek tűnik. – Üdv, ööö… micsoda megtiszteltetés! – Színlelt örömmel teli hangja végigzeng az utcán, és valószínűleg felébreszti a szomszédokat, miközben kézfogásra nyújtja a kezét.

Szorítása határozott és érdes, nagyjából, mint az enyém.

– Nathan, jól mondom? – A férfi bólint. – Szeretnék feltenni néhány kérdést az Átlagosról, akit a Dézsmán találtak. Remélem, nem jelent gondot. – Az arcát fürkészem, keresem a jelét, hogy tudja, miről beszélek. Semmi. Teljesen kifejezéstelen marad. – Lenne szíves beengedni minket? – Ez nem kérés, és ő is tudja. Már a küszöbön túl van a lábam, mire ellép az ajtótól.

A ház nem nagyobb, mint a hálószobám a palotában. A helyiség egyik felében kis méretű ágyakat toltak össze ferdén a fal mentén. A konyha az épület másik felét foglalja el egy kopott mosogatóval, egy lepattogzott fapulttal és egy nagy asztallal, amelynél két kerek szemű kisfiú és egy nő ül. Az egyetlen dísz és színfolt a házban a jókora kopott szőnyeg, amely összeköti a szoba két felét.

Nathan megköszörüli a torkát.

– Ő a feleségem, Layla.

A nő kedvesen elmosolyodik, fehér fogai elütnek sötét bőrétől, ahogy szemrevételezi a hátam mögött egyik lábukról a másikra álló katonákat.

– Ők pedig a fiaink, Marcus és Cal – mutat Nathan egyenként a fiúkra.

Marcus továbbra is az asztalra szegezi a tekintetét, nem mer rám nézni, miközben az öccse, Cal túl kíváncsi ahhoz, hogy levegye rólam a szemét.

Kinyúlok feléjük a képességemmel, megbizonyosodva róla, hogy egyikük sem nyílt színen rejtőzködő Átlagos.

Átvevő-képességem kiváltképp hasznos Végrehajtóként, jócskán megkönnyíti és hatékonyabbá teszi a munkámat. Nathan egy Behemót, amin a legkevésbé sem lepődöm meg, látván, hogy akkora, mint egy hegy. Érzékelem Layla erejét Gyógyítóként, úgy bizsereg az ereimben, akár a pezsgő, míg Marcus és Cal egyaránt a Közönségesek erejével bírnak – Marcus Blöffként képes észrevenni, ha valaki hazudik, míg Cal Hiperként kiélesedett érzékszervekkel rendelkezik.

– Tudják, miért jöttem – mondom hűvösen. – Hallottak róla, hogy egy Átlagos rejtőzik a környéken?

– Nem uram, nem hallottuk – válaszol Layla halk, határozott hangon.

Újra végignézek a házon, és megállok a mosogatónál. Zabkásától ragacsos edények állnak benne halomban, arra várva, hogy elmossák őket.

Öt.

Öt tányér, de csak négy éhes száj.

„Érdekes.”

– Akkor ugye nem zavarja magukat, ha körülnézek?

Ez újfent nem kérés volt. Fesztelenül körbejárok a kis házban, néha megállok, hogy alaposabban szemügyre vegyek valamit. Érzem a hátamon a katonáim és a család égető pillantását, ahogy elidőzve tanulmányozom az otthonukat, lezseren zsebre dugva a kezem.

Látszólag semmi rendkívüli.

Már épp készülök zsákutcának és időpocsékolásnak nyilvánítani a dolgot, amikor rálépek a mintás szőnyeg közepére, amely az évek során megfakult a sok járkálástól. Valami megnyikordul a talpam alatt. Megállok, és áthelyezem a testsúlyomat, és megint a hang után fülelek. A fa kétségtelenül újra megnyikordul a szőnyeg alatt.

„Érdekes.”

Bár Nathan arca érzelemmentes marad, látom, hogy kifut belőle a vér, és halálra sápad.

– Emeljétek fel a szőnyeget! – utasítom szenvtelenül az őröket, le sem véve közben a szemem a családról. És ekkor észreveszek egy túlságosan is ismerős érzelmet, amely általában a jelenlétemet kíséri.

Félelem.

Ahogy felcsavarják a szőnyeget, meglátom a csapóajtó körvonalait, ami szinte észrevétlenül beolvad a többi koszos deszka közé.

„A puffanás. Ezt hallottam becsukódni az ajtó előtt.”

Layla elsírja magát, amikor letérdelek, és kinyitom a csapóajtót, felfedve az odalenti sötét, szűkös helyet. Az egyik sarokba húzódva, a térdét átkarolva egy kislány ül. Amikor felnéz rám, a szemében felcsillanó tűz ugyanolyan élénkvörös, mint a hosszú haja.

„A Dögvészre, milyen fiatal!”

A kislány nem lehet idősebb nyolcévesnél, de nem ellenkezik, amikor lenyúlok érte, és kiemelem a nyirkos lyukból. A padlóra teszem, és ő dacosan néz fel rám, szeplős kis arcán nyoma sem látszik félelemnek.

A biztonság kedvéért kifürkészem, hogy árad-e belőle bármilyen erő. Semmi. Ebben a kislányban nincs semmi természetfeletti.

Mert ő Átlagos.

Fojtott zokogás tölti be a helyiséget.

– Ne, ne, ne! – visszhangoznak Layla reszketeg sikolyai a falak között. – Nem vihetik el! Nem tehetik! Ő a lányom, kérem! – A katonák közém és a dühöngő család közé lépnek, de én bosszúsan átfurakszom köztük. Most már a fiúk is sírnak, és az anyjuk lábába kapaszkodnak, miközben Nathan döbbent arcán hangtalan könnyek csorognak le gubancos szakállába.

– Nyugodjon le, és árulja el, honnan a pokolból került ide a kislány, és mióta rejtegetik! – A hangom halkan és szigorúan töri meg a zűrzavart. Az előttem álló kislány szeplőivel és tűzvörös hajával egyáltalán nem hasonlít a családtagjaira. Nem beszélve arról, hogy Nathan és Layla egyaránt Elit, ami azt jelenti, hogy nem születhetett Átlagos gyermekük.

– Nálunk… nálunk van már három éve. – Layla hangja megremeg, zokogás rázza törékeny alkatát. – Az utcán találtuk, úgyhogy befogadtuk. Szerettünk volna egy kislányt, de nem lehetett több gyerekünk… – csuklik el a hangja, és megtörli az arcát. – A kevés Gyógyító egyike vagyok a nyomornegyedben, ő pedig erősnek és egészségesnek tűnt. Úgyhogy amikor rátaláltunk Abigailre… végre lett egy kislányunk.

„Abigail.”

Bárcsak ne tudtam volna meg! Bárcsak ne kellene még egy nevet hozzáadnom azoknak a végtelen listájához, akik elég balszerencsések ahhoz, hogy keresztezzék az utam, akik elég balszerencsések ahhoz, hogy ellenére legyenek a királynak!

Felsóhajtok.

„Kezdődik.”

– Ismerik a törvényt. – Még erősebb zokogás tölti be a helyiséget, és kénytelen vagyok felemelni a hangom. – A király rendeletének értelmében minden Átlagost ki kell végezni. Bárkit, aki Átlagosokat rejteget, azt a Tűzpusztára száműzik…

Épp a közepén tartok a begyakorolt mondatoknak, amelyeket már tucatnyiszor elmondtam, amikor egy jókora, masszív alak ront nekem. A pillanatokkal ezelőtti üresség eltűnik a tekintetéből, és átveszi helyét a gyűlölet, mely dühösen eltorzítja az arcát. Nathan a felsőtestemen talál el: a falnak lök, kiszorítva a levegőt a tüdőmből, miközben a fejemet nekicsapja a kemény fának.

„Ez holnap fájni fog, mint a Dögvész.”

Távolról hallom a Layla torkából felszakadó sikolyt és a katonák nehéz lépteit, amint rohannak, hogy közbelépjenek.

– Ne! – rivallok rájuk, miközben elhajolok egy orromat célzó ütés elől, az őrök pedig értetlenül megtorpannak. – Majd én elbánok vele.

Nathan megint indít felém egy ütést, ezúttal az állkapcsomat akarja eltörni. Épp időben hajolok el előle, látom, hogy az arcom helyett a fából készült falat találja el, a nyomában forgácsok szállnak szét, ahogy a keze egyenesen átszakítja a deszkát.

Felülkerekedik bennem a harci ösztön, és még arra sem veszem a fáradságot, hogy Nathan felé nyúljak, és a képességét használjam. Miközben a keze még mindig a fába van szorulva, lebukom a kinyújtott karja alá, megragadom és a háta mögé tekerem a csuklóját, a bal lapockája alá szorítva. Felnyög, majd erősen a térdkalácsom felé rúg. Fájdalom hasít a lábamba, ahogy Nathan egy pördüléssel kiszabadul a szorításomból, és felemeli természetfeletti erejű öklét.

Figyelmen kívül hagyva a hasogató térdemet, lebukom, hogy széles ívben rúgjak egyet a lábammal, és eltalálom Nathan bokáját, amitől hanyatt esve elterül. Rávetem magam, leszorítom a térdemmel a karját, és hagyom, hogy Behemót-ereje a felszínre törjön bennem, mert anélkül képtelen lennék a földön tartani. Csapkod, és a fogát vicsorítja.

– Fogja be, és figyeljen rám! – zihálom. – Könnyen túleshetünk rajta, de választhatja a nehezebb utat is. Személy szerint nekem a könnyebb megoldás a szimpatikusabb.

– Ő a lányom! – bődül el Nathan, a tekintete gyötrelemmel telik meg, miközben próbál lelökni magáról.

– Nos, nyilvánvalóan nem törődik az érzéseimmel, mert nem akar könnyen túlesni rajta – Felsóhajtok, hátrahúzom az öklömet, és állkapcson vágom. A feje oldalra bicsaklik, épp annyi időre megbénítva, hogy folytathassam: – Ha nem működik együtt, úgy összeverem, hogy még a felesége sem tudja majd meggyógyítani. Úgyhogy azt javaslom, adjon hálát, hogy nem ölöm meg itt helyben a családja szeme láttára, és tegye, amit mondok. – Nathan mozdulatlanná dermed alattam, a harci kedv láthatóan eltűnik a pillantásából. Áthelyezem a testsúlyomat, leguggolok mellé, és lenézek legyőzött alakjára. – És most keljen fel szaporán, mielőtt meggondolom magam! – állok fel suttogva. Mivel nem mozdul, hozzáteszem: – Türelemben éppúgy szűkölködöm, mint könyörületben, úgyhogy ne kísértse a szerencséjét!

Erre végre talpra kecmereg, és megáll az összebújt családja előtt, hogy eltakarja és testével védje őket egy szörnyetegtől. Rájuk szegezem a tekintetem, látom az arcukon csorgó könnyeket és a zokogásukat, miközben parancsokat vakkantok a katonáknak.

Sietve engedelmeskednek, és megbilincselik a foglyokat, én pedig mintegy mellékesen odavetem:

– A mellékutcákon menjetek! Ma jókedvemben találtatok. Könyörületesnek érzem magam, ha úgy tetszik – sóhajtom mogorván. – Úgyhogy nem szeretnék közönséget.

A királyi katonák egyetértőn morognak, és haloványan elmosolyodnak azon, hogy én ilyennek képzelem a könyörületet. Perceken belül Nathan, Layla és a két fiuk lovak mögé kötve csoszognak majd. Körbenéznek, gyűlölet izzik a szemükben, ahogy megkötözöm és határozottan megfogom Abigailt.

Tudják, mi fog történni. Megelőz a hírnevem: az utcákon gyilkos szörnyetegként sugdolóznak rólam. Most következik az, hogy megölöm az Átlagost, míg a királyi katonák a Tűzpusztába kísérik a bűnözőket, ahol valószínűleg követik a lányt a halálba. Nappali tüzes hőségével és fagyos éjszakáival nem kis teljesítmény eljutni a sivatag egyik végéből a másikba, ahol Dor és Tando városa fekszik. Arról nem is beszélve, hogy épp az imént ítéltem arra ezt a családot, hogy mindezt segédeszközök, élelem, víz és remény nélkül kíséreljék meg.

Ez sokkal fájdalmasabb halál, mint amiben Átlagos lányuk fog részesülni.

– Kérem! Könyörgöm, ne bántsa! – Layla zokogva kiabál velem, ahogy a macskakövön csoszog a lovak mögé kötve. – Csak egy gyerek…

Az egyik lóháton ülő katona hátrafordul, és pofon vágja a nőt, belé fojtva a könyörgést.

– Dugulj el, éhenkórász!

Elszakítom a tekintetem a jelenetről, és előremegyek az utcán, magammal húzva a kislányt. Gyenge próbálkozásai, hogy kiszabaduljon a szorításomból, akár viccesek is lehetnének, ha nem egy ilyen humortalan helyzetben találnánk magunkat.

Kísértetiesen csendes egy gyermekhez képest, akit épp a halál felé vonszolnak. A legtöbb Átlagos ilyenkor már üvöltözik, könyörög, és az életéért alkudozik. De ő hangtalanul, átható tekintettel küzd. Le sem veszem a szemem az üres sikátorokról, amelyeken áthaladunk, közben azon tűnődöm, mennyire hozzászokhatott már valaki a rejtőzködéshez, ha még a halál torkában is képes leplezni az érzelmeit.

Lekanyarodom egy árnyékos mellékutcába, ahová még nem értek el a halovány napsugarak, amelyek aranyszínűre festik a birodalmat. Az Átlagos – Abigail – izeg-mozog, sokadjára próbálva szabadulni a szorításomból. Lenézek rá, és ámulattal teli hangon azt kérdezem tőle:

– Sosem adod fel, igaz?

A kislány fújtat, amitől tűzvörös haja meglibben az arca körül, majd keményen combon rúg. Más esetben, ha nem erősödne bennem a bosszúság, lenyűgözne a kitartása. Leguggolok elé, és dühös zöld szemébe nézek. Amikor újra rúgásra emeli a lábát, halkan közlöm vele:

– A helyedben nem tenném.

Pislog, és amikor már azt hinném, hogy értett a szép szóból, megint a lábamra tapos, majd megpróbálja kirángatni a kezét a szorításomból, sikertelenül. Aztán sikoltozni kezd, és csapkodva igyekszik megszabadulni tőlem.

– Jól van, ebből elég! – Előhúzom a késem a csizmából, közben azt suttogom: – Nem könnyíted meg a dolgom.

A tőröm láttán a kislány egy nagyot nyel, és hirtelen ledermed.

– Csak döfd a szívembe! – szalad ki belőle, a késre szegezve a tekintetét, a hangja olyan törékeny, amilyen csak egy gyereké lehet. – Anya azt mondta, úgy a leggyorsabb.

– Tényleg? – kérdezek vissza halkan. – Tudod, léteznek más gyors módszerek is.

„És én mindet ismerem.”

Látom, hogy összerezzen, ahogy közelebb emelem hozzá a pengét, látom, hogy elkerekedik a szeme, ahogy végre átadja magát a rettegésnek, amelyet olyan kétségbeesve próbált leplezni. Majd vesz egy nagy levegőt, mintha beletörődne a dologba, közben szorosan lehunyja a szemét, hogy ne lássa az előtte lévő szörnyeteg arcát.

Lecsapok a tőrrel, és vágni kezdek. A kislány…

„Abigail.”

…remegve beszívja a levegőt.

Egy elnyújtott pillanat után kinyitja könnyes szemét. Pislog, ahogy a béklyója lecsúszik felhorzsolt csuklójáról, és a lábára hullik. A pillantása ezután sértetlen szívéről az arcomra siklik, majd megállapodik a kezemben tartott tőrön.

– Nem fogod a szívembe döfni?

Elhúzom a szám.

– Jól figyelj, Abigail! Levágtam a béklyódat, úgyhogy most viszonoznod kell a szívességet! Maradj csendben, és ne ellenkezz! – Az arcát fürkészem, majd hozzáteszem. – Megértetted?

Nem várom meg, hogy válaszoljon, máris vezetem tovább a csapatot az utcán és a sikátorokban. Abigail bizonyára kellőképpen megértett, mert most makacs szótlanságban lépdel, és nem próbál a szorításomból kiszabadulni.

Amikor a Tűzpuszta látótávolságon belül kerül, meglátjuk a két katonát is a szélén. Rá sem hederítenek a családra, akiknek a sivatagba való távozását elvileg felügyelniük kellene, és akik most már csak elmosódott foltok a homok felett. Kidugom a fejem a sikátor fala mögül, figyelem a tétlenül cseverésző katonákat. Hamarosan vállat vonnak, és sarkon fordulva visszaindulnak az utca felé.

„Jellemző.”

Számítottam az őrök megszokott hanyagságára, és hogy nem lesznek képesek ellátni a feladatukat. Nem akartam, hogy a száműzött családot a szokásoknak megfelelően végigtereljék az utcán, mert akkor egy egész embertömeg lett volna szemtanúja árulásomnak.

Amint elhaladnak mellettünk, ráfordulunk az utcára, és a sivatag felé vesszük az irányt. A család messze előttünk jár, és mivel én is lusta hangulatomban vagyok, kinyúlok, hogy megragadjam az egyik katona Villám-képességét. Hamarosan hatótávolságon kívül ér, úgyhogy sietve felkapom a kislányt, és a sivatagba vágtatok.

Már majdnem elérjük a családot a távolban, amikor elveszítem a Villám-képességet. Nathan megijed a háta mögötti hangunkra, mire megpördül, és elkerekedett szemmel mered a karomban lévő Abigailre.

Layla futva indul meg felénk, és pillanatok múlva már az egész család gyűrűjében szoros ölelésébe zárja a kislányt. Zokognak, miközben arrébb lépek, a lábam csúszkál a cipőmbe is beszivárgó tüzes homokban.

Aztán felém fordulnak, és tekintetük forróbban izzik, mint a fejünk felett tűző nap.

Nathan egyetlen szót intéz hozzám, halkan és gyűlölettel telve.

– Miért?

Előhúzom a tőrömet, és egyetlen gyors mozdulattal elvágom a béklyót a csuklója körül, miközben a szemébe nézve azt felelem:

– Nem ölök gyerekeket.

„Képmutató.”

Mintha nem pontosan ezt tenném. Sőt, csak elodázom az elkerülhetetlent. De legalább a végén mind együtt lesznek: a könyörület paródiája, amelyet csak gyerekeknek tartogatok.

Végigmegyek a felsorakozott foglyok előtt, és levágom a béklyót összekötött kezükről. Mindegyikük szemébe nézek, a legtöbbjükében még könnyek csillognak, majd a kislányhoz fordulok. Az Átlagoshoz.

„Abigailhez.”

Lassan elindulok felé, és fél térdre ereszkedem, mélyen a forró homokba süppedve, hogy egy szintbe kerüljön a szemünk. Bár hallgat, a pillantása többet mond ezer szónál. Még csak kisgyerek, de máris pusztító elszántságot látok a tekintetében.

„Talán az embernek nincs szüksége képességekre, hogy erős legyen.”

A zsebembe nyúlok, és előhúzok egy apró zsebkést. A nyelére arany csigavonalakat gravíroztak, de a pengéje kis mérete ellenére is éles. A lánynak nyújtom.

– Minden kislány megérdemel valamit, ami ugyanolyan szép és halálos, mint ő maga – mondom, és biztatom, hogy fogadja el a kést. Óvatosan méreget, majd nyújtja a kis kezét, hogy kivegye a kést a tenyeremből. – Használd bölcsen!

A hajamba túrok, majd sóhajtva felállok.

– Edric király rendeletének, valamint törvényeink értelmében ezúton száműzlek benneteket mint árulókat Ilya birodalmából.

Nathan átkarolja a feleségét, a nő pedig magához húzza gyermekeit.

Egyszerre fordulnak meg.

Én pedig nézem, ahogy elindulnak a végzetük felé.

6. fejezet

Kai

Bár a feldagadt térdem üvöltve tiltakozik, ráveszem magam, hogy egyenletes léptekkel haladjak. Mire visszaérek a Dézsma közbe, a késő délután meleg derengésbe vonta az utcákat. Mindig szerettem időt tölteni idelent. Ilya nyomornegyedében nincs semmi fejedelmi, mégis frissítőbb a dohos palotánál.

A tekintetem cikázik, ahogy utat vágok magamnak az alkudozó, átkozódó és vásárló embertömegen keresztül. Rászánok egy pillanatot, hogy kiélvezzem a Dézsma látványát és illatait – egyik sem túl kellemes. Itt minden szürke, mindent megfosztottak a színektől. A zászlókat, az ennivalókat, az embereket. Délre az utca mindig izzadt testektől és kétes eredetű ételtől bűzlik.

Ám mindennek ellenére a Dézsma teli van élettel.

A tömeg ellentétes irányokba rángat és taszigál, akár valamiféle emberi áramlat, és küzdök, hogy kiszabaduljak a testek hullámveréséből. Végül sikerül megszöknöm egy kisebb, kevésbé zsúfolt sikátorba, amelyben hajléktalanok görnyednek a falak mentén. Némelyikük pénzt kéreget, míg mások a képességükkel szórakoztatják magukat. Bár a nyomornegyed többnyire a Közönségeseknek ad otthont, néha észreveszek köztük egy-egy elszórt Védelmező Elitet. Néhányuk körül erőteret látok, és egy Csillám is cikázó sugarakban manipulálja a fényt maga körül, egyszerre szórakoztatva ezzel saját magát és egy kóbor macskát.

Bámészkodva sétálok tovább, nem nézek a lábam elé.

És láthatóan az a valaki sem, aki egy mordulással a mellkasomnak csapódik.

Ösztönösen felé nyúlok, hogy megállítsam, mielőtt a földre rogyna az ütközéstől, és átkarolom a derekát. Egy lány derekát. Kétségkívül női testet, bár a karomat csiklandozó hosszú, ezüst haja is elegendő bizonyíték. Kicsi, de erős, inas, mint a legtöbb vézna lány a nyomornegyedben. Ezt érzem derekának kanyarulatában is, melyre kényelmesen rásimul a kezem, bár nyilvánvaló, hogy az elégtelen táplálkozás megfosztotta az izmoktól, amelyekkel valaha egyértelműen rendelkezett.

A mellkasomra nyomja vaskos gyűrűvel díszített kezét, és a néhány másodperc alatt, amíg szemügyre veszem, megpróbálja összeszedni magát. Bizonytalanul sóhajt, majd a tekintete találkozik az enyémmel.

Olyan, mintha belefulladnék az óceánba.

A szeme színe, mint a Zátonyos-tenger legmélyebb bugyra, a tiszta égbolt, ahogyan az éjszakába fordul, a nefelejcs finom árnyalata. És mint a legforróbb lángok, kék szeme teli van tűzzel. Magas arccsontja ugyancsak erőteljes, sötét szemöldökhöz vezet, melyet enyhén felvon, miközben engem méreget.

Tengerkék szeme elkerekedik, és látom, ahogy halovány pír ül ki az arcára, amikor észreveszi, milyen közel szorítom magamhoz. Leveszi kezét a mellkasomról, és úriember lévén, fakó mosollyal én is elengedem a derekát.

– Gyakran zuhansz jóképű idegenek karjába, vagy ez az első alkalom? – kérdezem, és látom, hogy a lány hozzám hasonlóan elmosolyodik, bár fel van repedve az alsó ajka.

„Érdekes.”

– Nem – feleli, miközben minden szavából gúny árad –, ezt csak a beképzelteknek tartogatom. – Valami azt súgja, nem volt ő mindig ilyen magabiztos. És ezzel hirtelen bosszantóan kíváncsivá tett.

„Egyértelműen fogalma sincs róla, ki vagyok. Tökéletes.”

Elnevetem magam a megjegyzésén, és a hajamba túrok, hogy kissé megzabolázzam. A lány erősen rám szegezi a tekintetét, láthatóan ugyanúgy felkeltettem az érdeklődését, mint ő az enyémet.

Elmerülök a szemében. Akárhányszor találkozik a pillantásunk, olyan, mintha a jég találkozna a legforróbb tűzzel, mintha szürke köd szállna fel a sötétkék óceánról. Egy pillanatra másfelé nézek, majd azt mondom:

– Hát, úgy fest, nem semmi első benyomást tettem rád.

– Igen, de még nem döntöttem el, hogy jót vagy rosszat.

Szája halovány mosolyra rándul, arra a fajtára, amitől a férfiak utánafordulnak, csak hogy még egyszer láthassák abban a reményben, hogy a mosoly nekik szólt. Ez az apró, tűpontos gesztus elárulja, hogy nem én vagyok az első, akin gyakorolta.

Kezem a zsebembe vándorol, és közönyösen vállat vonok, ahogy nekidőlök a sikátor mocskos falának.

– Most megfogtalak, nem igaz?

Felnevet, hangja egyszerre kedves és éles. Játékos, de egyúttal fájdalmas, mintha nem szokott volna hozzá az örömhöz. Enyhén hátradönti a fejét, hajának ezüstszínű hullámai majdnem a derekáig érnek, a szemében nevetés táncol.

Kissé közelebb hajolok hozzá, merészen csökkentve ezzel kettőnk között a távolságot.

– Legközelebb erre is figyelhetnél, mielőtt választasz, kedvesem.

Erre váratlan kíváncsiság támad bennem, hirtelen érdekelni kezd, hogy milyen erővel bír. Úgyhogy a képességemmel kinyúlok felé.

„Semmi. Nem érzékelek semmit.”

Az arcát tanulmányozom, miközben újra meg újra próbálom kitapogatni az erejét. Normális esetben ez lenne az a pont, amikor a vállamra kapom a lányt, és további tanulmányozás céljából magammal viszem a tömlöcbe, vagy egyszerűen ott helyben végzek vele a puszta gyanúra alapozva, hogy ő egy Átlagos.

Mégsem mozdulok.

„Fáradt vagy. Megsérültél. Lehet, hogy tévedsz.”

Mielőtt még dönthetnék a sorsáról, a lány hátrál egy lépést a zsúfolt sikátor felé.

– Észben tartom, kedves. – Mindvégig a szemembe nézve mosolyog, miközben tovább hátrál. – És köszönöm, hogy megmentettél attól, hogy lefejeljem a járdát. Mintha ügyetlenséggel átkoztak volna meg.

– Hát, az ügyetlenséged vezetett el hozzám, szóval aligha nevezném átoknak. – Még szélesebben vigyorgok, miközben a lány rám fintorog, majd sarkon fordul, és visszaindul a Dézsma felé. Végre tetőtől talpig végigmérhetem, megnézve testre szabott fekete nadrágját és az olajszínű mellényt, amelyet eltakar ezüstszínű haja. A járásában semmi sem utal arra, hogy az utcán alszik, bár rongyos öltözete és felhasadt alsó ajka az ellenkezőjéről árulkodik.

Végigsimítok az arcomon, amikor azon kapom magam, hogy túl régóta bámulom. Úgyhogy megfordulok, és elindulok egy másik kisebb mellékutcán, amely immár elcsendesedett a lenyugvó nap fényében, és az köti le a gondolataimat, hogy talán az imént engedtem szabadon egy Átlagost.

De annyira azért nem feledkezem bele a gondolataimba, hogy ne vegyem észre a négy jókora árnyékot, amelyek mellettem emelkednek fel a sikátor falán.

– Figyelj! – mondja az egyik rekedt férfihang a hátam mögött. – Csak azt a szép erszényt akarjuk az övedről. Add át, és senkinek sem esik bántódása!

Nagyot sóhajtok, és a tenyerem tövével megdörzsölöm a szemem.

„Egyre jobb ez a nap.”

És ekkor észreveszem.

Amikor végre az oldalamon lógó pénzes erszényre koncentrálok, hirtelen feltűnik, hogy mennyivel könnyebb lett ahhoz képest…

Ahhoz képest, mielőtt találkoztam a lánnyal.

„A büdös kis…”

Árnyék mozdul a falon, és felém lódul. Megpördülök, elhajolok a férfi ütése elől, majd hasba vágom. Egy nyögéssel, köhögve görnyed össze, míg én felmérem a többieket.

„Két Behemót, egy Tűzkeltő és egy Falmászó.”

Csak a legelkeseredettebb Támadó és Védelmező Elitek járnak le a nyomornegyedbe, hogy kiverjék a koldusokból azt a néhány shillingjüket. Ezt észbe tartva hagyom, hogy átjárjon a Tűzkeltő ereje, és lángok csapjanak fel az öklömből.

Vigyorogva nekem ront egy másik Behemót.

„Túl sokat képzelnek magukról. És ezt én mondom.”

Lehajolok, mielőtt nekem ütközne, majd a lendülettől átfordul a hátamon, és keményen földet ér a macskakövön. Lángoló öklömmel állkapcson vágom, és megperzselt hús szaga facsarja az orromat.