Nagy Koppány Zsolt A remegő kezű órásmester

humoreszkek, tárcák, recenziók, esszék, kritikák

Orpheusz Kiadó, Budapest, 2024

A szerző a mű megírásának idején a Petőfi Irodalmi Múzeum Térey János-ösztöndíjában részesült.

Szerkesztés: Erős Kinga

© Nagy Koppány Zsolt, 2024

© Guttenberg Pál Népfőiskola, 2024

ISBN 978-615-6638-09-0

Technikai előszó

Ebben a könyvben számos irodalmi folyóirat, portál és napilap[1] hasábjain, illetve felületén megjelent tárcáimnak, kritikáimnak, recenzióimnak és esszéimnek a válogatott és szerkesztett remélem-legjava olvasható.

Az első ciklusba (Savanyú kockacukor) az univerzum számomra legfontosabb témáival és dolgaival – írással, olvasással, szerkesztéssel – kapcsolatos szövegek kerültek. Eredeti verziójukhoz képest és annak tükrében csipetnyit egymáshoz igazítottam őket, így biztosíthatom az olvasót, hogy a fókusz még akkor is minden alkalommal továbbvándorol kicsit és újra beméri a szöveget (meg a szöveg világát), ha közeli, rokon vagy olykor egyenesen azonos tematikájú írások kerülnek eléje. Továbbá néha előfordulhat, hogy a tisztelt olvasó afféle „ellentmondást” vél felfedezni két vagy több, akár egymást követő szöveg között – ezek az ellentmondások vagy látszólagosak, vagy az érem másik oldalát mutatják, vagy pedig azt üzenik az olvasónak és a nagyvilágnak, amit Julien Sorel füle hallatára mondott Chalvet gróf „egy úrnak, aki három nagy érdemrendet viselt, s akit láthatóan ugratott. – Miért kívánják tőlem, hogy ma is ugyanaz legyen a véleményem, mint hat héttel ezelőtt? A saját kijelentéseim zsarnokoskodjanak fölöttem?”[2]

A második ciklus (Cementfátyol) szövegei a fentieken kívüli élettel foglalkoznak. Talán azt a címet kellett volna adnom neki, hogy: Nagy Koppány Zsolt goromba rácsodálkozásai, morgásai és dorgálásai, vagy még inkább ezt: Miért kap nemsokára nagy verést a szerző?, de ezek… túl hosszúak. A szövegek a tárca műfaji szabályait követik, így szükségképpen aforizmatikusak, végtelenül szubjektívek, helyenként bombasztikusak, a végük pedig sokszor túlságosan lekerekített és poentírozott – viszont ami az eredeti megjelenési helyükön mondhatni a megjelenéshez szükséges feltétel volt, könyvben, egymás után olvasva lehet, hogy kicsit… sok. Ezért ehhez a fejezethez lassú olvasást javaslunk, napi legfeljebb egy-két szöveggel.

Az első két fejezetben laza tematikai rokonság köti össze a szövegeket, de néha szándékosan máshová szerkesztettem egy-egy kevésbé odaillő szöveget, hogy a szövegszövet átfonó szálait szorosabbra húzhassam a módszer segítségével.

A harmadik részbe (Simogató ostorcsapás) válogattam a kritikákat, recenziókat, pamfleteket és alkalmi írásokat. Az elmúlt több mint tíz évben számtalan ilyet írtam: a Napi Gazdaság, majd Magyar Idők, később Magyar Nemzet recenzenseként a szövegek egy része penzum volt időhöz kötött kiadványokról, de – remélem legalábbis – született néhány súlyosabb darab is. A kötetbe csak azokat válogattam be, amelyek vagy számomra fontos könyvekről szólnak, vagy valamilyen szempontból érdekesek: csípősek, gonoszak, néha kritikátlanul lelkesedők. Mint minden válogatás, ez sem teljes, inkább rémisztően esetleges: kihagytam műveket, amelyeket pár év múlva nem hagynék ki, de benne hagytam olyanokat, amelyeket korábban nem tettem volna bele – és fordítva. Nem feltétlenül ezek a legfontosabb könyvek, amiket olvastam, de az élet (meg a szabályok: csak ritka és kivételes alkalommal írunk egy évnél régebben megjelent könyvről, hiszen mégiscsak napilap vagyunk) úgy hozta, hogy éppen ezekről írtam, és ha akad köztük, amelyikben sikerült valami fontosat, érvényeset vagy újat mondani – de leginkább idézni a tárgyalt zseniális szövegekből, hogy ezek immár eggyel több helyen olvashatók legyenek! –, már érdemes volt csonkig koptatni ujjbegyeimet a gépeléssel. (A szövegek beválogatásánál gondosan ügyeltem arra, hogy csak olyan írások kerüljenek be, amelyek a tárgyalt szerzőkön és műveken túl valami egyetemesebbet is mondanak, a témán túlmutatót is állítanak – életről, irodalomról –, vagy olyan kitérőket tesznek, amelyek a könyv egyéb részeivel összefüggenek, szerves egészet képeznek, azoknak különböző vetületeit mutatják meg.) Napilapmunkatárs-koromban nagyon szerettem továbbá a születési vagy halálévfordulók kapcsán és ürügyén írt megemlékezéseket, életműösszegzéseket, kisesszéket – és bár ezek a szövegek mindig összefüggéseket mutatnak meg és kontextusba helyezik a tárgyalt szerzőt vagy témát, esetleg új szempontokat vetnek fel, ritkán lépik túl az ismeretterjesztés határát; mégis meggyőződésem, hogy ez a legfontosabb, amit egy írástudó tehet. Ezekben a szövegekben néhány esetben benne hagytam a „ma van … esztendeje”-formula szinonimáit, inverz módon ezzel is jelezni kívánom ugyanis, hogy ezek a szerzők és művek időtlenekké váltak közben. 2008-ban egy éven keresztül írtam az Élet és irodalom rádiókritika-rovatát, és bár azok a műsorok, amelyekről szóltam, valószínűleg már sehol nem hallhatók, annyira élveztem és annyira felszabadultan dicsértem/gyilkoltam a negatív szemléletű és offenzív hályogkovács hozzá nem értő lelkes szakértelmetlenségével, hogy néhányukat beválogattam ebbe a kötetbe is. Napvilágot lát továbbá néhány olyan szöveg, amely eddig csak szóban hangzott el – könyvbemutatón, ünnepségen.

Ebben a ciklusban a tárgyalt szerzők neve (vagy a téma) szerinti betűrendben közlöm a szövegeket, hogy ne legyen vita, mert mint tudjuk, a halott szerzők is mindannyian – köztünk és velünk – élnek.

A kézirat 2022. szeptemberi szövegekkel zárul (apró gesztus a számmisztikának, hogy a három ciklusban összesen pontosan 222 szöveg szerepel), az írást, válogatást és szerkesztést is ekkor zártam le Szigligeten, és miközben felnézek ebből az előszóból, a távolban az esőáztatta Balatont látom. Az Aranypatkó Kisvendéglő kellemes belső terében (bejárattól számított második asztal, balra) kortyolok egyet a rozé hosszúlépésemből (a balatonlellei Bujdosó Szőlőbirtok és Pincészetből származó 2021-es Mentőöv Rosé Cuvée[3]), és ha szabad egy pillanatra ömlengenem: boldog és elégedett vagyok.

Szigliget, 2022. szeptember 25.

Nagy Koppány Zsolt

Művész(et)i előszó

Megveszem a könyvem

Örkény Istvánnak, külön köszönettel a címért

„Halló, író úr? Megvettem a könyvét, és…

Jézusom, maga volt az?”

A könyvfogyásnak ezekben a nehéz időiben az ember olykor vesz a saját könyvéből néhányat: részint azért, hogy a kiadó lássa, szépen fogyogat a mű, de főleg – természetesen – azért, hogy tudjon adni belőle a barátainak. Ilyenkor a barát ugyanis sok, mint a pelyva, és mindenki igényt tart ajándékpéldányra. Mit tehet tehát az író? Vesz a nagybaniban, viszonylag kedvezményes en gros-áron néhányat, dedikálja és diszkréten átadja – már ha nem szeretné, hogy városszerte beszéljék, micsoda smucig disznó, hogy még a könyvét is sajnálja mástól.

A nagybaniban az a jó, hogy van árkedvezmény… és ezzel be is fejeztük. Gond viszont van éppen elég: én legalább három lerakatban vettem saját könyvet, és mondhatom, nagyjából ugyanolyan mindegyik.

Először is ott van az a rengeteg könyv: ha az ember hitt is addig a pillanatig valamit önnön fontosságáról, és arról, hogy ér valamit, amit csinál (tudniillik: könyveket ír), az itt egykettőre szertefoszlik és elenyészik. Több tízezer kötet sorakozik ugyanis polcokon és raklapokon hervadozva, a legtöbbjük olyan magasságban, hogy ha az egyszeri könyvesboltos betér csak úgy válogatni, alig van esély arra, hogy néhány előre feljegyzett címen kívül egyebet is észrevegyen. Ott porosodnak tehát szegény kötetek a hatalmas, fémből készült polcokon, és várják, hogy valaki éppen őket vegye észre: és meg. A nagybani lerakatban magánszemélyek ritkán vásárolnak, inkább könyvesboltok, illetve a delegáltjaik, akik listával a kezükben körberohannak, és lekapkodják a polcokról, amit a becses vevők rendeltek (évek óta figyelem: egyre kevesebbet). Arra, hogy csak úgy mászkáljanak az eldugott sarkokban, hogy a hátsó sorokat is megvizsgálják, vagy felmásszanak a több méter magas polcokra, és ott is (kéz- és lábtörésig) ábrándozva bóklásszanak, nemigen futja az idejükből.

Ilyesmire csak a magamfajtának van érkezése, aki merengve nézi a sok könyvet (melyeken olyan vastag a porréteg, hogy látszik: évek óta egy példányt sem vitt el belőlük senki), és elképzeli lánglelkű szerzőjüket, amint az utolsó pont kitevését követően diadalmasan felállt, megropogtatta a csontjait, és arra gondolt: megírtam életem főművét, baszki, olvassátok, emberek! Büszke volt nagyon, egész népét fogja nem középiskolás fokon, vátesz-öntudat on – ismerjük ezeket a romantikus toposzokat. Aztán teltek az évek, az emberek meg nem vették, nem olvasták… igazság szerint rá se bagóztak a főműre, amiben „pedig minden benne van, amit az életről el lehet mondani!” Mindenesetre: ha valaki sokat képzel magáról, töltsön el néhány órát a nagybaniban, és máris összemegy az egója akkorára, amekkorával már kényelmesen lehet élni.

Másodszor: az kicsit szégyellnivaló, ha az ember a saját könyvét veszi meg. Olyan… ciki. Ezért én mindig inkognitóban érkezem: álszakáll, napszemüveg, lódenkabát, pocak (az utóbbi időben sajnos már saját), hogy ne ismerjenek fel. (Mint rendre kiderül, ettől egyáltalán nem kell tartani.) Odaoldalgok egy fontos arccal száguldozó raktárkezelő-menedzser elé, és halkan megkérdezem, meg tudná-e nekem mutatni, hol találhatók Nagy Koppány Zsolt könyvei. Ilyenkor – ideges megtorpanással – többnyire visszakérdeznek: Nagy Koppány mi? Vagy: Milyen Koppány Zsolt? Hangosabban ismétlem meg a kérdést, mások is odakapják a fejüket, érdekes, ettől a szerzőtől rég nem kerestek itt semmit, csak múltkor egy álszakállas, napszemüveges, lódenkabátos, pocakos figura. Kezdem úgy érezni magam, mint Bodrogi Gyula az ominózus kabaréjelentben, amikor – lehetőleg diszkréten – óvszert szeretne vásárolni. A folytatás is hasonló.

A raktárkezelő-menedzser átkiabál a másik raktérkezelő-menedzsernek: Juci, hallod, itt van egy úr, és valami Nagy Koppány… bocsánat, mit mondott? Ja, igen, szóval Nagy Koppány Zsoltot keres. Tartunk tőle valamit? Általában tartanak, Juci némi variálás után (Nagykoppány, Nagyko Ppány, Natykopp Ein) meg is találja a számítógépes regiszterben, hogy hol. Az én könyveim (de nyugi, kedves írókolléga… a tieid is!) általában igen lehetetlen helyen vannak: vagy nagyon lenn és hátul, vagy nagyon magasan, és… szintén hátul. (Vagy – volt már rá példa – az udvaron, közvetlenül a zúzógép mellett.) A raktárkezelő-menedzser csöndben káromkodik egy sort, és dohogva elindul a létra felé, hogy a tíz méter magasan tornyosuló könyvkupacot becserkéssze, s leszedje onnan a Nagyapám tudott… mit tudott a nagyapja? Repülni?! Juci, van abból (eszem megáll, milyen címeket adnak manapság!), hogy Nagyapám tudott, hehe, repülni?!

Próbálok udvarias lenni, mondom, hogy majd én felszaladok a létrán, ne fáradjon, mire méla undorral az arcán kifejti, hogy itten márpedig a vásárlók nem szaladgálnak sehova. Átkokat mormolva és hangosan szuszogva felmászik tíz méter magasra, a létra inog, lelkesen tartom, lássák, nem vagyok az az aljas szemétláda, ami. Felér, konstatálja, hogy még a polcokon is kell akrobatizálni, hogy elérje (újabb átkok záporoznak) a könyvet, végre megvan a cucc, lekiabál: Na és hány kell? Ööööö, mondom határozottan, kettő… Mi van?!, süvölt le fentről a raktérkezelő-menedzser, innen legalább húszat szoktak venni minden címből! De nekem most csak kettő kell… viszont ha lehet, tessék lehozni ötöt, hogy kiválasszam az ép borítójúakat! (Mit meg nem tesz az ember a barátaiért.) Tajtékozva lehoz hármat, lecsapja elém, természetesen mindhárom védőborítója szakadt, nem baj, ezeket majd az ellenségeimnek adom.

A pénztárnál – ahol a viszonylagos kedvezménynek kell érvényesülnie – elnézek oldalra, mert profilból nehezebben lehet felismerni, pláne álszakállal, de mivel az árat a hátsó belső borítón írja, és fölötte ott díszeleg a fényképem, a kasszásnéni felismer, kuncogni kezd, de úgy tesz, mintha nem ismerne fel, és nem kuncogna. Megvan a könyv, én pedig – hátamon megvizült inggel, ahogy Kányádi Sándor írta – elhagyom a könyvek szentélyét, bocsánat, temetőjét.

I. Savanyú kockacukor

– írásról, olvasásról –

Könyv és kottatartó

Nagyapám citerán játszott, a húgom fuvolista, sógorom hegedűművész. Talán innen a kottatartó. (Illetve később látni fogják, hogy még miért van szükség erre az elmés szerkezetre.) A könyv meg? Nos, a könyv minden (és mindenhonnan).

Szinte kényszeresen (oké: betegesen) sokat olvasó vagyok.

Olvasok otthon a tévé előtt, a laptopnál ülve, a konyhaasztalnál, a kocsmaasztalnál és a fürdőszobában. Olvasok a lányomnak, a fiamnak, olykor felolvasok a feleségemnek. Barátaimat rendre remekül sikerült írásokkal szórakoztatom – és csak ritkán a sajátjaimmal. Olvasok a munkahelyemen, ahol a napisajtóval percek alatt végzek (ez persze nem csoda), és végre újra könyvekkel foglalkozhatom. Vezetés közben hangoskönyveket hallgatok, és ha nincs más, elektronikus kütyükről falom a betűt. Olvasok a villamoson is. Gyarló vagyok – és őszinte: nem érdekelnek a piacra igyekvő nyugdíjasok, bevágok eléjük, lehuppanok a büdös ülések valamelyikére, és már nyitom is ki a könyvet. De ha muszáj, olvasok fél lábon állva, mások vállán, és ha sokan vannak, az ablakon át, miután a könyvet tartó kezemet kívülről a szemem elé igazítom. Ha véletlenül nincs nálam könyv (ami ritkán fordul elő), beleolvasok utastársaim és felebarátaim könyveibe. (Nem tagadom, olykor sokkot kapok. Ritkábban viszont gyönyörködöm.)

Néha megrémülök. Hát mikor élünk, atyuska?, kérdezem magamtól. Ilyenkor, bátyuska, válaszolok aztán, ilyenkor! Na de, okoskodik tovább ez az idegesítő belső hang, mi értelme van az egésznek?! Pénzt, ugye, nem keresel vele, okosabb… nem leszel tőle, gyakorlatba átültetni nem tudod a tanultakat… és (valljuk be) alighanem pótcselekvésről van szó – szúr oda egy freudosat alattomban.

Ugyan, hessegetem el, dehogy pótcselekvés! És hogy mi az értelme? Maga az olvasás! Annak öröme. De te ezt úgysem értheted. Ettől elhallgat a kis mocsok, igaz, csak rövid időre. Na, igen, de romlik a szemed, vágja ki aztán diadalmasan. Majd mérlegelve, hogy elbírok-e ennyit (és eldöntve, hogy már hogyisne bírnám el), odaböffenti: És mi lesz, ha megvakulsz?

Ettől viszont megdermedek. Nem szeretnék megvakulni. Aligha engedhetem meg magamnak, hogy felolvasson nekem valaki, mint Borges úrnak vagy Pósalaky úrnak, ha elveszítem a szemem világát. Jaj, jaj, jaj! És akkor már kottatartóra sem lesz szükség, mint most, midőn olyasmit (na, ez a pótcselekvés!) végzek olvasás közben, amihez mindkét kezemre szükség van – például dolgozom.

Gyorsan újraolvasom tehát a Johnny háborúját Dalton Trumbótól, és megnyugszom: van rosszabb a vakságnál. Édesjóistenem, mennyivel rosszabb dolgok vannak a vakságnál. És Johnny is él, ha máshol nem, fejben, agyban, a gondolataiban.

Na de ha tényleg mégis megvakulok?, zsugorodik össze bennem a bátorság, és ad teret az egzisztenciális aggodalomnak. Akkor… keresem a választ… akkor majd nyugodtan újraolvasom mindazt, amit eddig – fejben, mint Johnny. Az sem lesz utolsó mulatság.

Amennyit kiszabott éveink engednek

A magyar és a világirodalom lelkes olvasójaként eleinte esetlegesen, aztán felnőtté érésemmel tudatosan és módszeresen olvastam mindent, amihez csak hozzájutottam, és egy-két rossz emlékű kivételtől eltekintve soha nem esett nehezemre a dolog, sőt egyenesen odavoltam érte; kevés tevékenység ér fel az élvezeti értékével, mint sokan elmondták már. Azonban egyik-másik nagy – külföldi vagy hazai – könyvtárban tett látogatásom után kialakult bennem egy kép, amely az idő(m) telésével egyenes arányban foglalkoztat egyre inkább.

Persze azokon az eleinte ragyogó okosságnak számító, később már csak sima közhelyként funkcionáló megfigyeléseken, hogy egy emberöltő nem elég, hogy végigolvassunk egyetlen irodalmat, nemhogy az összes jó könyvet, egy lendületes ugrással túljutottam, mert aki eleget jár könyvtárba gyalog, és munkája folytán szinte mindig könyveket cipel, félelmetes izomzatra tesz szert.

De aztán jött a felismerés: míg egyre újabb és újabb kiváló szerzők születnek, addig az emberöltőnyi időszak alatt az olvasás céljából rendelkezésre álló idő hossza egyáltalán nem nő (sőt némileg csökken, hála a sok hülyeségnek, amivel az olvasás mellett még foglalkozni kell). Azaz: egyre több olyan szerző kerül a látókörünkbe, akiről tudjuk, hogy kiváló, hogy nagyszerű, akit szeretünk, szerettünk, vagy újra szeretnénk olvasni. És míg ez a szám folyamatosan, napról napra növekszik, mi, olvasó emberizinkek – csak ami az időnket illeti, persze, sajnos –: nem.

Kétségbeesve kell tehát látnunk, hogy egyre kevesebb lesz az időnk, és egyre több az elolvasásra érdemes szerző: ha összehasonlítjuk magunkat egy középkori emberrel (tudom, sok szempontból nem lehet, de csak a gondolatjáték kedvéért), nekünk sokkal több „kötelező” olvasmányunk van, ami alatt nem az iskolai anyagot értem, hanem azon szerzők munkáit, amelyeket feltétlenül ismernünk kell, ha úri társaságban nem akarunk kukán hallgatni/van némi önbecsülésünk/egyáltalán: szeretünk olvasni.

Az ember e felismerést követően eleinte kapkod, pánikol (persze csak szerény keretek között, és feltétlenül azután, hogy már ebédelt), ide kap, oda kap, klasszikusokat olvas kortársakkal, aztán csak az egyiket, csak a másikat, de mi van a közelmúlttal, azok már klasszikusok?, nem, de hiszen már nem is kortársak!, hát tényleg nem… És így tovább. Majd végiggondolja a dolgokat, okos fejével biccent, nem remél, de megfigyeli, mit tesznek mások, és törvényszerűségeket vél fölfedezni.

Azt látja, hogy a társadalomnak ama elenyésző része, amelyik még olvas egyáltalán, egy idő után szelektálni kezd: némely elhunyt szerzők divatba jönnek, némely elhunyt szerzők pedig – legyenek akár a legkiválóbbak közül valók – örökre elsüllyednek. Vagy jó esetben nem örökre, csupán néhány évtizedre. Aztán jön egy lelkes csapat, és kritikai kiadást csinál, konferenciát szervez, újra bevezeti az adott szerzőt a mindennapokba (amennyire egy ilyen marginális dolog egyáltalán bekerülhet az olyan fontos ügyek mellé, mint a napi megélhetés, a foci vagy a politika), úgyszólván rekanonizálja. Ennek persze örülni kéne, de hogyan örüljünk, ha közben nem feledkezhetünk meg arról, hogy a jelenséggel óhatatlanul együtt jár a más, kevésbé újra-felfedezett szerzőknek a még inkább háttérbe szorulása, míg végül csupán néhány elszánt irodalombarát számára cseng ismerősen a nevük. (Persze csöndben reménykednek abban, hogy egyszer eljön a saját lelkes rekanonizáló felfedezőcsapatuk is.)

Megállapítja tehát mindezt a megfigyelő olvasó, elégedetten bólint, hogy ezen a szitán is átlátott, bár senki nem akarta, hogy ne lásson át, majd arra gondol: inkább bekeríti házát, mint ama gazda, tovább bővíti, öntözgeti és ápolja könyvtárát, és azt olvassa, amihez kedve támad. Egye meg a fene! (Közben persze szégyenkezik is kicsit, mert a pillanatnyi élvezet kedvéért feladta az eszményt, az irodalom, az Irodalom rendszerszerű megismerésébe vetett fiatalkori, és – lássuk be – eléggé naiv hitét, de aztán kiszabott éveire gondol, és hálás, hogy ennyit is sikerült olvasni, ezt az élményt és örömet már nem veheti el tőle senki, és külön hálás azért, hogy olyan a szép- [magyar és világ-] irodalom, hogy ezt a nemes tevékenységet mindig örömmel űzhette.)

A többi… nos: „A többi, néma csend.”

Az újraolvasás fontosságáról

Van egy írói oldalam a Facebookon, csináltam én is, egyrészt divatja van, másrészt nem haszontalan, ott tudnak szidni az olvasóim. A minap véletlenül megcsúszott az ujjam (nem igaz: azt kerestem, hogy valami elmésséget nem írtam-e már ki korábban – mert úgy tűnt, épp akkor jutott eszembe, ez egyébként egyre gyakrabban fordul elő, sajnos), és elkezdtem visszafelé pörgetni a bejegyzéseket. Döbbenten láttam, micsoda szellemes és okos fickó voltam még pár hónappal korábban is! Aztán eszembe jutott, hogy ha még én sem olvasom újra – elég gyakran – a korábbi posztjaimat, miért is várnám el ezt mástól?!

És innen csak egy ugrás volt eljutni a felismerésig, hogy vajon hogy állunk a könyvek újraolvasásával.

Kedves olvasó, csúsztassa most ujját a könyv lapjai közé, tegye kezét a szívére, és őszintén vallja be magának: mikor olvasott újra – pusztán gyönyörűségből, csak azért, hogy érdek nélkül tetsszen – bármit is az elmúlt években? Na ugye.

Pedig kevés ennél gyönyörűségesebb és hálásabb lehetőséget adott nekünk a Fennvaló. Az újraolvasás a felnőttkor (egyik) sava-borsa, a szabadság, a szabad döntés metaforája, a beérkezettség, a nyugodt életre-tekintés szimbóluma. (Szabadság bizony, elvtársak, mert itt már lehet csemegézni, hiszen nem kell rohanni a cselekmény fordulatai miatt – és után.)

Tudom én, persze, hogy az emberélet túl rövid ahhoz, hogy többször olvassuk el ugyanazt, hogy szinte végtelen még akár az évente megjelenő könyvek száma is, meg hogy hatvan emberöltő sem lenne elég, hogy bár egyetlen könyvtár minden könyvét elolvassuk – akkor meg miért szakítanánk időt az újraolvasásra?! Mindezt tudom, mégis csak azt mondom rá: blabla.

Mert az újraolvasásnak olyan pozitív hozadékai vannak, amilyeneket semmiféle újmegjelenésűkönyv-habzsolással nem lehet fölülmúlni. Az ember elolvassa – mondjuk – tizenhat éves koráig a kötelező háziolvasmányokat (én elolvastam mindet), és megesküszik, hogy soha, de soha többé ezeket a könyveket kézbe nem veszi. Aztán megtud egy-két dolgot például Móricz Zsigmond életéről, és kíváncsian újraolvassa a Légy jó mindhaláligot. Nagyon tetszik neki, utánanéz még jobban, és észreveszi a kvázi-folytatást, a Forr a bort. Elolvassa azt is, majd nyomban még egyszer elolvassa, annyira jó. És harmadszor is végiglapozza a Légy jót. Vagy: leteszi az utolsó Bukowski- (vagy McCarthy-)könyvet, amit még nem olvasott, majd nyomban fölkapja, és még egyszer fölfalja a Postát (vagy a Nem vénnek való vidéket), mert meg kell bolondulni attól a könyvtől (és az egész életműtől). Végére ér Saramago és Llosa műveinek, és már előre csorog a nyála, milyen jó lesz megint nekilátni a Vakságnak meg a Pantaleón és a hölgyvendégeknek.

Persze csalódások is érik. Én például kiskamaszként olvastam először B. Kiss Botond (alias Tim Show) fergeteges humorú(nak gondolt) könyvét, a Kölcsön pofon messze szállt, és utána évekig kerestem. Sehol sem találtam meg, de – már nagykamaszként – egy osztálykiránduláson olyan önzetlenül segédkeztem egyik szépecske lányosztálytársamnak (akinek, mint kiderült, megvolt a könyv, de nem olvasta) a túlzásba vitt bodzaszörp-fogyasztás okozta hányingere kezelésében (és olyan lovagiasan nem éltem vissza a helyzettel), hogy másnap nyugodt szívvel kértem el tőle – hálája jeléül – a könyvet. Háromszor olvastam el ott nyomban, utána körülbelül kétévente még sokáig, majd hosszabb kimaradást követően nemrég ismét. Éreztem, hogy még mindig jó, de már nem annyira – többször valószínűleg már nem is olvasom el. (Szemben – tetszőleges névsor! – Lem Kiberiádájával, a Svejkkel, Hrabal, Merle vagy Mikszáth bármelyik könyvével.)

Napokig tudnék áradozni a sokszor újraolvasott könyvekről, és néhány órányit minden bizonnyal azokról is, amelyek csalódást okoztak tizenöt-, húszévnyi, felnőttgond-barázdálta homlokú tapasztalattal és ugyanennyi évnyi szigorú és kritikus tekintetű olvasással a hátam mögött. És persze meg is lehet csömörölni bizonyos könyvektől, ha például egy éven keresztül minden nap arra alszik el drága gyermekünk. (Heló, Bogyó, heló, Babóca, heló, Anna, Peti és Gergő!)

Mégis azt mondom önöknek: olvassanak újra bátran a felfokozott tempójú mindennapokban (amikor a legnagyobb odafigyeléssel megírt regények szavatossága is csak néhány hétig tart), ha eddig nem tették. Fenséges élvezetekben és meglepő tapasztalásokban lesz részük. Mert való igaz: csak az ember olvas. De csak az okos ember olvas újra.

Elsőolvasást iszik, újraolvasást prédikál

Figyelem magam egy ideje, és nem tetszik, amit látok: megy itt, kérem szépen, megy rendesen a bőcsködés meg az észosztás és az okoskodás, hogy hogy és mint kell újraolvasni; olyan szépeket írok és mondok róla évek óta, hogy még a könnyem is kifröccsen, miközben kötetté rendezgetem a szövegeket, afféle bölcs öregembernek érzem magam lengedező szakállal, egy hegyen a nirvánába zuhantan üldögélő össznemzeti filozófusnak a szélbe belelobogva, de újra, nahát, újra aztán kurvára nem olvasok semmit. Egy kanyit, egy kanyinyit, sőt fikarcnyit sem.

Az a legfurcsább, hogy eddig szinte fel sem tűnt; nemrég azonban hosszabb időt töltöttem Szigligeten, az új könyvem tárcáit rendezgettem és szerkesztgettem egymáshoz egy nagy hegesztőapparáttal, egy ciklusba rögzítve az összetartozó szövegeket, és kellemes borzongással vettem tudomásul, milyen feneokos vagyok, például az újraolvasás fontosságáról is miket nem írtam, bámulat, folyton újra (meg újra) kéne olvasnia mindenkinek.

Aztán hazajöttem, és a hétköznapi gondok kicsikét elnyomták az önnön nagyszerűségembe vetett hitemet; amikor az ember fürdőszobafelújításba kezd, nem csak hallgatnak, hanem kushadva lapítanak a múzsák, mert ahol flex csörög, nincsen helye a dalnak, ahogy a költő mondta (szintén fürdőszobafelújításba kezdett, vesztére).

Csakhogy az élet úgy hozta, hogy a Móra Kiadó kiadta Stanisław Lem remekművét, a Kiberiádát ismét, és én a könyvről írni kívántam – de mivel jó régen olvastam (igaz, akkor többször is), a munkáját komolyan vevő recenzensként alaposan újraolvastam. Mellékszál a téma szempontjából, vagy mégsem: nem csalódtam. Ó, azok az ízek, ó, az a bölcsesség, tudományos és „hétköznapi” humor és hihetetlen világteremtő erő: istenem, köszönöm, hogy ismét végigsimogattad intellektusom ízlelőbimbóit!

Miután kigyönyörködtem benne magam, éreztem, hogy valami még mindig furcsa, még mindig diszkomfortos: egész (t)estre kiterjedő vakarózásnak vetettem alá magam, de rá kellett jönnöm, hogy Charlie dalának szövege sokkal mélyebb értelmektől terhes, mint eddig gondoltam: „Ember, nem ez a baj, belül van a zűrzavar, ha ez így marad, sehogyan nem lesz jó…” Meg hogy: „nincs út visszafelé…” – hát ez már szinte szó szerint is az újraolvasás fontosságáról szól!

Rájöttem ugyanis: a diszkomfortot nem viszketés okozta, hanem a lehajtottfejű szégyenkezés, amiért én magam nem olvasok újra, csak pofázok róla. Másnak persze nem kell szégyenkeznie, de nekem, aki az újraolvasás fő propagátora, prófétája, bort ivó vizet prédikálója (prédikátora?) vagyok, nekem bizony igen.

Mert úgy higgyék el, évek óta nem olvastam semmit újra. Pedig tudom, mennyire kellene, milyen fontos, korábbi olvasásaim során izgatottan jeleztem későbbi önmagamnak, hogy akkor mi tetszett, és jól emlékszem annak a fiatalembernek (akivel most taliztam) a kellemes izgalmára, hogy hihi, majd ha (sőt, nem is ha, hanem egyenesen: amikor!) negyvenpluszos leszek, és mindezt újraolvasom, micsoda kellemes meglepetés lesz ráérősen összevetni a korábbi és jelenkori olvasói tapasztalatok eltérő vagy azonos voltát, egyenesen dialektikáját a múló, vagyis hát az elmúló időben kirajzolódó bőséges és megsokszorozódó élet- és intellektuális tapasztalat csodálatosan ragyogó fényében! Nos, éppen én nem olvasok újra semmit, baszkikám. (Sovány kifogás, hogy zavar a sok korábbi aláhúzás a könyveimben, lásd később.)

Pedig a könyvtáram szinte minden kötete olyan válogatott legény, hogy akárhány olvasást elbírna. Nem is tartok meg más könyvet, csak amiről azt mondom: ezt még el fogom olvasni. Szigorúan ellenőrzött és válogatott könyvszerelvények a polcaim. És mégis, és mégse: nem olvasok újra.

Pedig tudom, emlékszem, milyen jó volt, és valahogy vágyom is rá folyton – aztán mégsem. Ott kelletik magukat szegény könyvek, én meg csak így: pfff. Akkor minek is tartom őket, kérdezi a feleségem, némi éllel és joggal. Fogják itt a port. Mese nincs, el kell kezdeni újraolvasni.

De hogyan tudjak nyugodtan újraolvasni, mikor még annyi mindent nem olvastam először sem? Melyiket válasszam, melyik kezemet vágjam le? Szívem szerint tudom: a régi, jól bevált könyveket kéne újraolvasni, hiszen ők már egyszer bizonyítottak, míg az új, először olvasott művek között igen sok a pelyva, amit még az unatkozva ásítás lagymatag szele, szellőcskéje is könnyedén elfúj.

De a nagy kérdésre nem tudom a választ.

És a nagy kérdés ez: vajon van az embernek olyan életkora, amikor többé már nem kell új könyveket olvasnia, hanem megállhat ráérősen a polc előtt, gyöngéden egyenként kézbe veheti dédelgetett könyveit, és felidézheti velük a hajdanvolt olvasások gyönyörűségét úgy, hogy közben új és új élményekkel lesz gazdagabb? Önök szerint van? És ha igen, mikor van? Hozzám vajon elérkezett már ez az életkor? És önökhöz?

Mit olvassunk nyaralás közben?

Nyelvkönyvet. Lehetőleg olyat, amelynek van külön elsősegélyügyletekre vonatkozó része. Mert nézzék csak, mi történt.

Végre mi is eljutottunk családilag nyaralni, nem volt olcsó, de erőt vett rajtunk az össznépi őrület, miszerint nyáron menni kell, ha tetszik, ha nincs pénz. Egy kies olasz városkában ütöttük fel a tanyánkat, szállásunkon akadozott a net, sőt általában nem volt (biztosan azért, hogy kedvünkre nyaraljunk), ilyenkor marad az olvasás vagy az önfeledt pancsolás a tengerben.

Mi ezt a másodikat választottuk, tekintettel a gyermekeinkre, meg a bennünk lakó gyermekre. Feleségem igen kedvesen felajánlotta, rögtön a partra való, papucsos önfeledtségű duhaj megérkezést követően, hogy menjél, ússzál, fiam, én addig vigyázok a gyermekekre, ha már annyit vezettél, ilyen kedves nejem van.

Én általában nagyon jól úszom, és csak egészen néha süllyedek el, mint egy kő, de olyankor is továbbgördülök az aljzathomokon, mint Mick Jagger zenekara.

Nem történt ez másként most sem. Úgy haladtam, mint egy delfin, a vízben szintén próbálkozó úrinép mindig csak a szép, fehér hátamat látta és nézhette irigyen. Hát így ebben a tempóban és esztétikában beúsztam valami száz métert gyalog a vízben, ahol aztán egy kecses karcsapással megadtam magam a hullámoknak. Hagytam, hogy lebegtessen a víz, Természet anya ölébe hajtottam fejem, ahogy kell. Néha persze fickósan tempóztam is, lássák a) a gyermekek, b) az asszony, c) a digók, hogy úszik egy sápadt magyar úr. Miután suhantam vagy három métert, egyszerre azon vettem észre magam, hogy elfogyott minden levegőm (fölötte elcsodálkoztam, milyen kimerítő sport ez a gyaloglással felütött úszás), úgyhogy sürgősen megálltam légszomjat hápogni. Szerencsére a víz alig a hasamig ért, tehát le tudtam tenni rémült lábamat.

Ám ahogy a lábujjam elérte a szent és vizes anyahomokot, éreztem, amint két pici fogacska előbb csak megkóstolja, aztán borzasztó állkapocserővel, roppanóvirsli-hangot hallatva keresztülharapja a lábujjam bőrét. Sikítva elájultam, szaggató fájdalom kúszott fel a bokámon, térdemen, tovább nem is mondom. Éreztem, hogy elönt a méreg. (Mármint a befecskendezett.) Kétségbeesett igyekezettel próbáltam megnézni a lábujjam, hogy mi van ott, de mindig eldőltem, bele a vízbe. Inkább kievickéltem hát a partra, nyöszörögve mondtam, hogy megharapott egy cápa. Feleségem legyintve nevetett. Ám amikor a lábujjam a négyszeresére dagadt, már ő sem. A gyerekek aggódó arccal kérdezgették, apa, meg fogsz halni, és én biztos voltam benne, mint minden gondolkodó, tehát szükségszerűen pesszimista intellektus, hogy igen.

Elsántikáltam a vízimentőkhöz, és ékes angolsággal, minden nyelvtani szabályt betartva ecseteltem, mi történt, és hogy arra gyanakszom, megmart valami, és vajon tényleg meghalok-e. Ékes olaszsággal elmondták, hogy nem beszélnek angolul, majd éktelen, de olaszos temperamentumú kézjelekkel megmutatták, merre van az elsősegély. (Nyolcszáz [kilo]méter, délnyugati irány.)

Miközben egy sivatagban hetek óta víz nélkül kóborló hős elánjával arrafelé vonszoltam magam, elátkoztam a napot, mikor nyaralni jöttem, és keserű mosollyal nyugtáztam, hogy hát igen, ez az én formám, alig érkezem meg, máris halálosan lebetegszem, akinek nem való az úri élet, annak nem kéne erőltetnie. Az elsősegélyen legyintettek, szomorú angolomra vidám olaszsággal nevettek, miszerint aznap én vagyok az ötödik, és hogy no problemo.

Aqua calda, árulták el aztán a tuti gyógymódot így a huszonegyedik században, azaz forró víz, de én kötöttem az ebet a karóhoz, hogy biztosan kell valami védőoltás vagy tetanusz vagy ilyesmi, szépen meghalok itt nekem ilyen fiatalon s reményteljesen, és akkor a méreg megöl. Kár, hogy semmit nem értettek belőle, de annyit elárultak, hogy minden bizonnyal engem is a sekély partmenti vizekben szörnyeklő (poisonous) spider fish mocskolt meg. (Érdemes rákeresni, rusnya egy féreg.) Aztán egy helyre kis piros lavórban tényleg forró vizet hoztak, belenyomták a lábam, amitől azonmód lefoszlott róla a bőr, és mutatták, hogy kábé húsz percig maradjak így. Miközben éreztem, mint távozik a méreg a szervezetemből, és újra meg újra elcsodálkoztam, mennyit fejlődött a medicina tudománya Hippokratész óta, gyönyörű, napbarnított olasz férfiak és nők haladtak el kis padom mellett, és enyhe undorral vegyes röhögéssel nézték, ahogy fehéren, pocakosan és turistán áztatom a csecsebecse lábacskámat. Meggyógyultam, tényleg, de a további teendőket nem sikerült megértenem olaszul, a doktornéniknek meg elmondani angolul… úgyhogy lehet, mégiscsak meghaltam már.

Száz szónak is egy a vége: nyaralás közben olvassunk nyelvkönyvet.

Bérolvasó (Sebesty)én – az irodalom peremkerületeiről

Írtam annak idején, még fiatalon és sima angoltanárként egy viccesnek, ugyanakkor létkérdéseket sajátságosan boncolgatónak szánt novellát egy Bérolvasó Sebestyén nevű illetőről, akinek az a választott foglalkozása, hogy mások helyett olvas.

Minden fiatal író mindenható, természetesen, épp csak arra nem gondol, hogy egyik-másik írása az önbeteljesülés kétes elégtételétől válik terhessé, és profetikus jelleget ölt legott. Az történt ugyanis, hogy telt-múlt az idő, és könyvrecenziókat kezdtem írni – nem egy helyre, hanem többre, nem egyet havonta, hanem több százat (hetente).

És a recenzióíráshoz bizony olvasni kell.

Ismerem persze a profikat és munkamódszereiket: belelapoznak a könyvbe, megszaglásszák – ilyenkor állítólag a kvintesszenciáját lélegzik be! –, beleolvasnak két-három, de legfeljebb öt helyen, majd nagy ívben sarokba vágják, és szapora kézzel írnak róla három és fél flekket, se többet, se kevesebbet meggyőzően, okosan, és legfőképpen úgy, hogy az olvasónak eszébe se jusson feltételezni, hogy az illető recenzens esetleg nem is olvasta a könyvet.

Én azonban régimódi balfék vagyok, aki talán rosszul értelmezett munkamorálból, esetleg attól való félelmében, hogy valami elkerüli a figyelmét, és aztán a szerző, pláne ha köztünk jár még – márpedig köztünk jár, mert többnyire egy évnél nem régebbi könyvekről szoktunk írni! –, beveri az orrát, szóval én mindezek miatt alaposan és lelkiismeretesen elolvasok mindent, amiről utána szólni bátorkodom. Ez pedig idő: tengersok idő – tulajdonképpen az olvasásra szánt idő nagyrészét azonmód felemészti.

És ha irányított módon olvasunk – azaz olyan könyveket olvasunk, amelyek az elmúlt egy évben jelentek meg, és főleg amelyeket be tudunk szerezni, lehetőleg ingyen, ún. recenziós példányok formájában –, akkor sajnos nem sok időnk marad egyebet olvasni.

Kedvtelésből olvasni.

Tulajdonképpen semennyi időnk nem marad erre!

Hivatásos olvasó versus… versus mi is? Mert nincs másik oldal. Az kéne, hogy hivatásos olvasó versus kedvtelésből olvasgató értelmiségi (vagy valami efféle), de ez a második kategória egyszerűen nem létezik. Mármint egyazon emberen belül nem létezik, mely ember én volnék, csak én bírván önnön hősömnek lenni mintegy.

Akkor vettem ezt az egészet észre, amikor hosszú évek kínkeserves munkájával felhajtottam kedvenc sorozatom, a Fawlty Towers-szövegkönyvét szép angol leiratban. Ha van dolog, amire még vágytam az életben, ez volt az. Képzelhetik, mint vetettem rá magam. Percekig szagolgattam, csodáltam, simogattam, és nyomban hozzá is akartam látni az olvasáshoz.

Igen ám, csakhogy még nyombanabban eszembe jutott, hogy cikket kell írnom, különben nem lesz pénzem, és az elég szar. Ahhoz viszont, hogy cikket írjak, olvasnom kell. Jó, de én a The Complete Fawlty Towers-t akarom olvasni!, kiabáltam magamnak. Igen, de 1988-ban jelent meg, üvöltöttem vissza nekem. Nem írhatnék mégis róla, keziccsókolom?, dörgölőztem hozzám sunyi-alázatosan. Nem. Nem. Nem!, voltam kegyetlen énhozzám. Lécci, ríttam önnön ségemhez. Akkor sem, vágtam ide. Hja, hjó, akkor olvasok, nyugodtam bele magam magamba.

Savanyú képpel félretettem hát a Főművet, és olvasni kezdtem szakmányban, amit kell. Amikor befejeztem az adott könyvet, megírtam a cikket, aztán kézbe vettem a következőt, és így napestig, évmúltig. Nagyon régóta megvan a Fawlty Towers, és nagyon régóta nem tudtam bár egyetlen oldalt sem elolvasni belőle.

Ne értsék félre: nem azt mondom, hogy a recenzálandó könyvek nem jók, Isten ments! Igazi gyöngyszemek azok, jó napot kívánok, félelmetesen kigyúrt szerző úr, nagyszerű művek, és néhány közülük tíz, vagy talán több év után is jó marad és klasszikussá nemesedik.

De ez a fajta olvasás, amit én alkalmazok, amit nekem kell alkalmaznom, megöli, ellehetetleníti, megsemmisíti a gyönyörködve olvasás luxusát. A válogatás luxusát. Annak az örömét, hogy megállok a húsz (de ha a szüleim munkáját is beleszámítom, akkor legalább ötven) éve építgetett könyvtáram (könyvtárunk) előtt, és engedek a lehunyt szemű metafizikai késztetésnek, hogy melyik könyvtárgy felé induljon el a kezem. És annak, hogy utána se kelljen sietni. Lehessen belelapozni. Lehessen csak egy passzust, fejezetet, verset, novellát, féloldalt elolvasni, majd csak állni, és nézni ki az ablakon; ne kelljen lineárisan az egészet végigszenvedni (ritkábban: élvezni). Hogy az olvasás öröm maradjon, mint ahogy volt, ahogy eredetileg Isten tervei között szerepelt, és mint ahogy (szorongva gondolok erre) a recenzensi munkám esetleges megszűnése után lesz.

Csak egy kérdés maradt: tudok-e akkor majd még így olvasni? Tudok-e jegyzetelés nélkül olvasni, idézhető mondatok után való kutatás nélkül olvasni, az adott kiadásról írt mondatok megfogalmazása, végső következtetések levonása és szövegszerűsítése, szerkesztése nélkül olvasni? Egyszer, félek, kiderül.

Bableves tejszínhabbal, avagy mit olvas(s)unk mivel?

– az érem egyik oldala –

Sokféleképpen lehet az – egyre fogyatkozó számú – olvasó embereket osztályozni, de ezek közül talán az egyik legérvényesebb az, hogy vannak, akik egyszerre csak egy könyvet olvasnak, és vannak, akik ezt – talán mert túlságosan unalmasnak találják egyszerre az egy könyvet – egyéb könyvekkel együtt olvassák. (Az, hogy valaki unalmasnak talál-e egyszerre egy könyvet olvasni, elég fontos kérdés, és sok vonatkozásban összefügg azzal, hogy valaki merészel-e egyedül maradni a saját gondolataival. Ahogy Molnár Vilmos írja a kitűnő Középkori történet mórokkal, páncélos lovaggal, avagy miért szoktak meghalni a mosómedvék című novellájában: „Az emberek többsége fél az igazi kalandoktól, inkább csak amolyan kalandpótló csetepatékba, helyi érdekű hőstettekbe, miegymásba bocsátkozik, ami a legtöbb esetben csak odáig terjed, hogy valaki mániákus sportemberként, megállás nélkül szalad le egy negyvenvalahány kilométeres távot, hogy kifulladva jelenthesse: győztünk [ami úgysem lehet igaz, semmilyen esetben sem], vagy pedig unalmában tűzbe tartja a kezét Porsenna király parazsa fölött; ezzel is el lehet tölteni az időt. Szeretnék azonban látni egy ilyen úgynevezett hőst egy homoksivatagban, legalább egy hónapig magára hagyva, csak saját gondolataitól körülvéve. Az első hét után már torkaszakadtából üvöltözne segítség után. A sivatagban mások híján magával szembesül az ember, sokszor ez a hősöknek is kínos találkozás.”)

Én határozottan a második csoportba tartozom: az éjjeliszekrényemen, és minden egyéb helyszínen, ahol olvasni van és lehet szerencsém, mindig több könyv is áll egyszerre – nekem ritkán elég egy könyv a boldogsághoz. A technikám igen egyszerű, de hatékony: amikor megunom az egyik könyvet, szépen leteszem, és elkezdem olvasni a másikat. Nagyon rafinált, ugye? (Arról meg, hogy tényleg félek-e egyedül maradni a saját gondolataimmal, vagy egy könyvvel, addig nem is beszélhetünk, míg a világirodalom egyik alapvető kérdését – Ki vagyok én? – nem tisztáztuk megnyugtatóan. Sajnos, mivel ez négy évtizeden keresztül nem sikerült, kevés az esély rá, hogy a tárca végéig meglesz a válasz, de nem szabad ilyen könnyen feladni, hogy egy másik világirodalmi közhelyt idézzek.)

Igen ám, de az áhított ideális állapot soha, vagy szinte soha nem valósul meg. (Az ideális állapot alatt azt értem, hogy ugyanolyan intenzitással, szeretettel és odaadással sikerüljön olvasnom egyszerre több könyvet is. Nem, nem, soha, szinte soha nem ilyen egyszerű és szép ez a történet.) Mert mi történik legtöbbször?

Van mondjuk öt könyv terítéken. Egy izgalmas regény, egy verseskötet, egy mesekönyv (írni kell róla), egy másik könyv, amiről ugyancsak írni kell, és még egy regény (esetleg elbeszéléskötet). Namármost ezeknek a könyveknek az egyenlő elbánáshoz való joga mindjárt ott sérül, hogy a recenziós példányokat – a többi kárára – előre kell venni, a munka az munka. Előreveszem, a többiek csendben elsírják magukat.

Olvasom, olvasom, és ha történetesen nem elég jó, elég hamar elkezdek sóvárogni az önszorgalomból, afféle „szórakozásként” olvasott, mondjuk regény után. De azt nem olvashatom, mert akkor nem halad a munka! Gyermekkönyvre váltok, mert annak nagy a betűje, jól lehet haladni vele, hamarabb írhatom a cikket. Annyira nem élvezem, mégiscsak felnőtt vagyok már legalább öt éve… Még jobban sóvárgok az első számú regény után. Verseskötetet veszek fel, novellákkal kombózva, élvezem, de ekkor belémnyillal: mit csinálok? Szórakozunk, szórakozunk, a megírandó oldalak meg üresek?! És még csak nem is az áhított regénnyel szórakozunk? Vissza a penzumhoz! Ide-oda kapkodás, majd’-megbolondulás.

Vegyük azonban azt a ritka esetet, amikor nincs recenzálnivaló könyv, hanem mind az öt kötetet mi magunk válogattuk egymás mellé, egyszerre, pontosabban egyidőben történő olvasás céljából. Valamiért, ki tudja, miért, nyilván felsőbb akaratra – véletlenek ugyanis nincsenek, mint olvastuk valahol. Önmagában mindegyik könyv jó (mert már elég nagy biztonsággal ki tudjuk választani, mit szeretünk, miben nem fogunk csalódni), de ahogy beléjük kezdünk, azt tapasztaljuk (nem is annyira) meglepetten, hogy mindig van egy, amelyik messze kimagaslik a többi közül. Amit legszívesebben mindig olvasnánk (ha nem félnénk annyira, hogy akkor hamarabb vége lesz, elfogy), még akkor is, amikor éppen a többieket olvassuk.

Bűnös lelkiismerettel ezt olvassuk tehát, és megtörténik olykor az is, hogy a nagy sertepertében marad egy könyv, amelyik mellett többtucatnyi másik jóval is végzünk, amíg nagy nehezen rávesszük magunkat, hogy valahogy egy év rakosgatás után elolvassuk. (Így jártam én Tóth Béla – hogy egy halott szerzőt említsek – Mendemondák című, önmagában nem is unalmas vagy rossz könyvével: körülbelül negyven másik könyvet olvastam el mellette, míg egyszer erőt vettem magamon, és addig nem láttam hozzá Houellebecq újonnan beszerzett regényéhez, míg nem végeztem vele.)

És ahogy így a tárca végére értem, rájöttem, hogy ha több könyvet olvasunk is egyszerre, valójában csak egyet, a kitüntetetett olvassuk akkor is: a többi csak szárnysegéd, hadapród, amelyik persze a tarisznyájában hordja a marsallbotot, na de akkor is. Lényeg: úgy tűnik, mindenki egy könyvet olvas csupán egy olvasási időszakon belül… A kérdést ugyan nem válaszoltuk meg, de legalább szaporítottuk a meglévő kérdések számát.

Jókönyvdömping

– az érem másik oldala –

Megjött az angyal, könyvet hozott, persze, jól válogattam, elégedett vagyok. Szinte még túl jól is, ugyanis azt veszem észre, hogy jókönyvdömping van.

Hogy mi az a jókönyvdömping?

Az életben fellelhető és kiélvezhető igen kevés – és némileg zavarbaejtő – jelenségek (hogy ne mondjam: dolgok) egyike.

Nézzük csak!

Mindannyian ismerjük a rosszkönyvdömpinget, hiszen jórészt ebben élünk: unalmas és rossz könyveket olvasunk kötelességtudatból, a pénz megkeresése végett, kötelezettségből – egész gyermekkorunkban, majd az egyetemen, és jobb-rosszabb esetben a munkás évek alatt is. A nyugdíjaskor talán kivétel, de ott még nem tartunk.

Rosszkönyvdömping.

Az ember elborzad, mennyi idióta ír, és mindenki azt hiszi, hogy. Vagy hát… nem is idióták szegények, csupán szomorú emberek, akik mind dimenziótévesztésben vannak, túlgondolják magukat, és azt hiszik, hogy sokakat érdekel, amit szegény és középszerű elméjük papírra izzad. Semmi humor, semmi történet, semmi játékosság, semmi nyelvi játék: csak párás és szánnivaló izzadságszag, logikai hibáktól hemzsegő, unalmas történet, naiv bölcselet vagy inkább végnélküli bölcselkedés.

No de ha már elkészül ez a sok középszerű könyv (nem rossz, hanem ami még rosszabb: középszerű), azt valakinek illik elolvasni, hisz emberek dolgoztak, kínlódtak, féltek és reméltek érte. Itt jön a hivatásos olvasó, és beleesik a rosszkönyvdömpingbe, csak rágja, rágja át magát a kásahegyen, nem is kásahegy ez, hanem afféle porzó beton, amit mind fel kell falni, de mindenhová szétkavarog, és eltömi a pórusokat, a tüdőcsillámokat, elfogy a nyál, nem látszik a vége.

Így élünk.

De aztán jön a kegyelmi pillanat – nyilván nem függetlenül a karácsonytól, ha már kegyelemről esik szó –, és hirtelen azon kapjunk magunkat, hogy jókönyvdömping van.

Először is: becsüljük meg. Ritka jelenség, olyasmi lassan, mint az elmúlt években a májusi eső. Másodszor: próbáljuk meg élvezni. Igen, tudom, elgémberedtek a jókönyvdömping-érzékelő idegvégződéseink és a jókönyvdömping-befogadó izmaink. De mozgassuk meg őket bátran, kicsit tornázzanak a nagy restség után, és viselkedjünk: olvassunk örömmel, élvezettel.

Én például most négy könyvet olvasok egyszerre: Chuck Palahniuknak a csiklandóan érdekes és izgalmas Beautiful You című könyvét, istenemnek és kedvenc szerzőmnek, José Saramagónak az újra kiadott Az embermás című regényét, Szobotka Tibor kellemesen cinikus művét, a Megbízható úriembert, és Rabelais-tól A derék Pantagruel hősi cselekedeteinek és mondásainak harmadkönyve című kötetet. (Oké, írhattam volna a Vagy-vagyot, vagy pedig a Súlyszivárványt, de én már csak ilyen önsorsrontóan őszinte vagyok.)

Ne tudják meg: egyszerűen képtelen vagyok haladni bármelyikkel, mert mindegyik annyira jó, hogy egyiket sem tehetem le hosszabb időre, vagy nem tarthatom egyiket sem hosszabb ideig a kezemben a többiek rovására, mindkét esetben annyira kíváncsi vagyok ugyanis a maradék háromra! A saját kezemből tépem ki a könyveket, mondhatni.

Olvasok egy fél oldalt ebből, majd leteszem, és kóstolgatom a másikat, aztán belepillantok a harmadikba, és a negyediknél alig várom, hogy újra az elsőt olvashassam, majd utána rögtön megint a negyediket. Nem győzök betelni velük. Élvezetifaktor-szempontból azonos súlyú bajnokok ők, és hát ezzel csúnyán vissza is élnek az ebadták.

De valahol ez a boldogság, ez is a boldogság. Amikor nem lehet választani. Amikor mégis választani kell, lassan legyűrni őket, magunkévá tenni, ide-oda kapkodni. Annyi rossz könyvet fogunk még olvasni: örüljünk most ezeknek, ha mégoly lassan és gyönyörteli-nehezen haladunk is velük.

Nincs időm olvasni

– inverz és negatív –

Nekem bezzeg nincs időm olvasni, sóhajtom a barátomnak, aki éppen olvas a kávéház teraszán, miközben én búsulok. Óvatosan becsukja a könyvet, az ujját nagy műgonddal két lap között hagyja, kortyol a söréből, és nekem támad. Hogyhogy nincs időd olvasni?! Micsoda ócska duma, micsoda szánalmas kifogás ez? Hát nem emlékszel, hogy egyetem alatt mindig volt időnk olvasni? Hiába voltunk másnaposak, hiába mentünk fölösleges és ostoba tárgyakból vizsgázni, hiába futottunk a szerelmeink után – amit kellett, azt elolvastuk!

Igen, nyafogok (mert szeretem, ha sajnálnak), és de-vel folytatom: de akkor nem volt más dolgunk, nem volt munka, nem volt gyerek, nem volt ezerféle marhaság, és itt kiteszek három pontot, azt nagyon szeretem, bár tudom, hogy például Cormac McCarthy utálja, és sohasem használja őket (vagy ez az idézőjel volna? utána kéne olvasnom), igaz, mást se nagyon, mégiscsak olvastam valamit az utóbbi időben.

A három ponttól még dühösebb lesz a barátom, mert ő kifejezetten McCarthy-rajongó, én csak óvatos duhaj vagyok, Az út és a Nem vénnek való vidék, a többi maximum egyszer, legalábbis idén, egyelőre, még, csak. Cigarettára gyújt, körülbelül úgy, mint Pilinszky, vagy inkább Bukowski?, igen, inkább, mint Bukowski, és a sörét már úgy dönti magába, mint a Tótumfaktum viszolyogtatóan imádnivaló szerzője, múlt héten olvastam újra (a magyarul megjelent életművet), elképesztő. A poharat Hrabal-mód teszi le, még mondja valaki, hogy csak a szöveg fontos, az írók személye és élete nem.

Na ide figyelj, leheli ki a kortárs szerzőket erősen felidéző sör- és dohányszag kevercsét, és gesztikulálni kezd: nézzél meg például… körülnéz, de csak szerénységből, hogy ne mondhassam, egyből magára gondolt, nézzél meg például engem! Megnézem. Szemüveges. Én, csap keshedt mellkasára, én, barátocskám, mindig olvasok. De ez nem holmi hülye kis túlzás, mint a naiv költők művészete, nem! Ez maga a teljes… a mindiggel teljes igazság, öregem.

Ugyan már, legyintek, mert mindig legyinteni szoktam, mikor felhergeli magát, mint valami forgatókönyvíró, ugyan már!

De, de, komolyan, kiabálja, és vérszemet kap, kigyullad arcán egy csomó skarlát betű. Nálunk alapszabály, asszonyom is tudja és tartja, hogy esténként olvasunk – legalább egy, de inkább két órát. Ha van házasélet, merazér’ van, vigyorog huncutul, mint Balzac a Pajzán históriákban, akkor csak utána, mert előtte mégiscsak snassz volna. Én a két órát mindig tartom, ő néha elszender, úgy játszik a szavakkal, mint Parti Nagy Lajos. Ilyenkor egyik kezem a vállán nyugtatom (persze csak ha könnyű, félkéz-könyvet olvasok), a másikban a könyvet tartom, és még legalább félórát csapatom.

Reggel, tisztesség szólván ne essék, de a mosdóban is irtózatosakat olvasok, ez a kedvencem. Evés közben szintén, úgy tudok kenyeret kenni a gyerekeknek, hogy közben le nem veszem a szemem a betűről. Munkába tömegközlivel járok, én kocsival, vetem közbe, undorral néz rám, akkor hallgass hangoskönyvet. A munkahelyem, folytatja, miután kér még egy sört, és könyvjelzőt tesz a könyvbe, mert a gesztikuláláshoz láthatóan mindkét kezére szüksége lesz, a munkahelyem ideális, rajzol szívet a levegőbe. Járatnak mindent, elolvasom a napi híreket, de csak azért, hogy tudjam, mi merre hány méter. Aztán az aktatáskából, a tízórai mellől elő a könyvet, egy kupac aktát a közelbe, mint Kafka, és indulhat a mesevonat! Ha jön a főnök, olyan elgyötört arccal, de lelkesen húzom magam elé a napirutint, hogy szinte megsajnálnak.

Ebéd közben is olvasok: kollégáimat ismerem, nem tudnak újat mondani nekem, tékápé untatnak. Akinek könyvek a barátai, nem lepődik már meg semmilyen szánalmas kültelki sztorin. Megcsalás? Smafu! Szülőgyilkosság? Ugyan már. Testvérszerelem? Kámonbójz! Mindent olvastunk már, és mindent többször is.

Hazafelé ismét könyv a bácsi kezében, otthon pedig vár az olvasópapucsom, kislámpával. Nejed őnagysága, kérdem enyhe malíciával, nem elégedetlen házimunkából való kimaradásod okának fogytalansága szerves következményeképpen? De, elégedetlenkedik, ám én minden vádpontjára tudok egy idézetet. (Szegény asszony, azt beszélik közös baráti körünkben, hogy újabban megcsalja ezt a mamlaszt.) Zuhany közben a telefonomról szól a hangoskönyv, tévét nem nézek, mert az a szem rágógumija (nem túl eredeti, beírod és 425-öt dob a Google), és nekem nem büdös az agyam, hogy frissítse kifuvallását.

Hát, sóhajtok, és újra kinyitom A tűz és a jég dalának második kötetét (Királyok csatája), miután rendeltünk még sört, így könnyű. Igen, így könnyű, motyogja, miközben gondosan félreteszi a könyvjelzőjét, kortyol és folytatja, így könnyű. Évente több száz könyvet olvasok el, barátocskám! Oké na… én is. Tudod, minek a magyarázata az OK? Ööö… nulla halott? 0 Killed? Nem. Olvasni Kell.

A rettegés és a rettenés

Sokadik – vagy első: attól függően, honnan nézzük éppen – munkám szerint az egyik vezető napilapnál vagyok recenzens, vagy ha ez nagyképűen hangzik, az egyik vezető napilapnak írok eléggé jó közlési arányú (100%) recenziókat. Teljes szabadságot élvezek mind a könyvek kiválasztásában, mind a recenzió megírásában, valamint a kritikai megjegyzéseim megtételében – nagyon szeretem és élvezem is.

Mint azonban minden szabadsággal kapcsolatos ténykedés esetében, itt is felmerül a válogató felelőssége és a szabadság dermesztő parttalansága: kapom a szerzőktől, kiadóktól a könyvet vagy magam választom ki és kérem el őket (ritkább esetben megveszem vagy kölcsönkérem, bár ezt nem szeretem annyira, mert akkor nem firkálhatok bele kedvemre), elolvasom, jegyzetelgetek és ajánlom (többnyire), vagy nem (ritkábban).

És itt el is érkeztünk a legnagyobb kérdések/problémák egyikéhez.

Hogy kiknek ajánlom a könyveket.

Mert – és akkor jöjjön némi kísérlet a metafizikai magány ábrázolására és érzékeltetésére – néha, amikor egyedül bóklászok egy-egy üres könyvesboltban, ahol a szél bojtorjánt lökdös arrébb unottan és a hely szelleméhez méltóan halkan, belémsajdul, hogy ugyan vajon ki az még rajtam kívül, aki könyvet olvas. Ez így most nagyon bézikül és talán ostobán (közhelyesen) hangzik, de a sajdulás lényege tényleg ez.

Ilyenkor kétségbeesetten próbálom segítségül hívni a fantáziámat, és elképzelni az olvasóhadakat, akik egy napilapban megjelenő recenzió hatására csapot-papot hátrahagyva a könyvesboltba rohannak, hogy megvásárolják a könyvet… de itt elakad a sztori elképzelése, és csak ülök döbbenten, mert – mint ahogy minden hatás ellenhatást eredményez – nem tudok semmi mást elképzelni, csak azt, hogy a recenziók afféle süket csöndbe és csöndben hullanak alá, hogy nem csupán senki nem vesz egyetlen könyvet sem a hatásukra, hanem – és akkor általános szintre ugratom az eszme lovát – senki nem is olvas egyáltalán semmit.

Persze, olvasnak a népek, magam is tagja vagyok számos csoportnak, ezek közül talán az e-könyv-olvasó csoportok a leginkább alkalmasak a tanulmányozásra: döbbenetes és sokkoló, mik kerülnek fel és ki az oldalakra, és milyen könyvek vezetik a népszerűségi listákat – olyanok, amelyekről sem én, sem a reménybeli olvasóim vagy a recenzáltam-könyvek szerzői és olvasói még csak nem is hallottak.

Pedig bár eléggé finnyásan és kényes ízléssel válogatok, mégsem állíthatom, hogy szakbarbár módon vagy idétlenül szűk mezsgyén mozogva: igyekszem, tényleg. Olykor még a Szent Szépirodalom rovására is engedményeket teszek, és könnyű szívvel olvasok meg ajánlok lektűröket.

De valahogy semmi nem képes eléggé meggyőzően meggyőzni, hogy tényleg maradtak még olvasó emberek ebben a lángoktól ölelt kis országban. Régen, amikor céges angoltanár voltam és naphosszat tömegközlekedtem egyik cégtől a másikig, hogy ott elhintsem az angol nyelv magvát, rengetegen olvastak buszon, villamoson, metrón: természetesen magam is közéjük tartoztam, néha összenéztünk, és az olyan jó volt…! Mostanában azonban – és nem túlzok, esküszöm, sőt: nem túlzok, hanem esküszöm – szinte csak egy-kéthavonta látok olvasó embert ugyanezeken a járműveken. Legtöbben a telefonjukat nyomkodják, és ha megpróbálom meggyőzni magam, hogy bizonyára egy részük éppen olvas, a nyomkodási sebességből látni lehet, hogy valószínűleg mégiscsak inkább a Candy Crush Saga lesz az.

Be kell azonban vallanom valamit: ha jobban magamba nézek, azt látom, hogy egy ideje sajnos néha én is a telefonomat nyomkodom. Pedig – mentségemre szóljon, ha mentség ez egyáltalán – ott van mindig a könyv vagy a Kindle velem, a táskámban, csak valahogy nem akaródzik elővenni. Pedig az út ugyanolyan hosszú, mint annak idején volt, amikor magam is olvastam buszon, villamoson, és a vele járó minimális bosszúság (megálló eltévesztése, rémült kapkodás leszállás előtt, teljes bliccelési lehetetlenség, hiszen olvasva nem lehet az ellenőrt lesni stb.) sem lett több.

Elérkezem hát lassan a legnehezebb, magamnak-feltenni-muszáj kérdéshez: vajon, ha nem az volna (egyik) munkám, hogy recenziókat írok frissen megjelent könyvekről, olvasnék-e ennyit, mint most, és lennék-e akkor is az egyetlen és utolsó ember, aki olvas ebben az országban… És a válasz nem egyértelműen és minden kétséget kizáróan és elsöprően az, hogy igen, olvasnék.

Nyilván olvasnék valamennyit, persze, de nem ennyit.

Iszonyúan megrettenek ilyenkor, és igyekszem minél bőszebben arra gondolni, hogy de hiszen milyen sokan vagyunk mi, akik szépirodalmat írunk és fogyasztunk, hijnye, de sokan vagyunk, azannya, valósággal számosan! Csakhogy jön a józan ész, és elmagyarázza, milyen ijesztően és sokkolóan kevés és kisszámú az ún. „szakma”, akik volnánk, önmagához képest is, nemhogy a társadalom egészéhez képest. És ilyenkor állok az intellektus képzeletbeli kopár pusztaságában, és ijesztően és égbeborulósan és csattogó szélfúvósan és szemerkélő savasesősen és szürke színtelenül egyedül vagyok, teljesen és végérvényesen és ijesztően egyedül maradtam.

Ki olvas ki?

Nem tartom magam sznobnak, irodalmi szempontból sem, vagy abból a szempontból végképp nem, de van egy kifejezés, amitől frászt kapok, valahányszor meghallom, és ez nem más, mint a „kiolvasni egy könyvet”. (Változatai: „Jaja, kiolvastam”, „Lacika nagyon ügyes, egy hét alatt kiolvasta a Harry Potter-összest”, „A táborban kiolvastuk a Bibliát”, satöbbi.)

Az a helyzet, hogy nem tudnám megmondani, miért zavar: végülis bármelyik másik igekötővel zseniális a szó – leolvastam, végigolvastam, átolvastam, felolvastam, aláolvastam, beleolvastam, előolvastam, de még a klasszikus elolvastam is. Csupán ezzel az eggyel nem tudok megbékülni.

Próbálom felgöngyölíteni a múltamat, biztos ott történt valami ezzel a szóval, esetleg olyasvalakitől hallottam, akitől viszolyogtam, netán undorodtam, aki esetleg a műveletlenség megtestesítője volt a szememben – nem tudom. (Kicsit úgy jártam vele, mint – előre is elnézést minden búb[ánat]os Blankától – a Blanka névvel. Volt gyerekkoromban a lakótelepen egy Blanka nevű lány. Szegény, kimondhatatlanul ronda volt, jóval idősebb nálam, az egész negyed elképedve nézegette, hogy milyen; a neve szinte köznevesült, a csúnyaság szinonimája lett. Nem csak nekem, sokunknak akkor és onnan a grundról. És meggyőződésem, hogy mind a mai napig mindannyian zavarba jövünk, ha bemutatnak egy Blanka nevű nőnek – és ennél tovább nem is megyünk e nevek viselőivel, legyenek bármilyen szépek, okosak… és használják bármilyen előkelően és helyesen amúgy az olvasni ige igekötős alakjait.)

És igen, így ahogy gondolkodom, feltolul valami homályos rossz érzés, hogy valóban, tényleg egy/több különösen ostoba és otromba embertársam használta így a kifejezést (más kérdés, hogy ők ott és akkor még legalább olvastak), és azért égett belém, hogy így, na így soha nem szabad mondani.

Hallom, mesélik, hogy bizonyos magyartanárok is kérlelhetetlen hadjáratot folytatnak a „kiolvasni” ellen; ilyenkor mindig óvatossá válok, ha ők igen, én nem, vagy mindig a különbség hangsúlyozásával… de végülis miért ne harcoljunk együtt, mikor jó okunk van rá: nyelvesztétikai érzék a neve.

Persze mindeközben az a helyzet, hogy irtózatosan könnyen az ember szájára csusszan a szó: nem is kell a szájára vennie, odamegy magától, és pirulásra késztet, ha véletlenül kimondjuk. Mert bár fenn azt írtam, hogy csomó másik jó szó van… nos, hát valóban csomó másik jó szó van, csak éppen a „kiolvasni”-t nem váltja ki egyetlen alak sem. Még talán az „elolvasni” közelíti meg leginkább a vágyott állapotot, de az sem az igazi.

Éppen ezért mindig zavarba jövök magam is, ha egy diskurzus olyan aljadék szinten zajlik, hogy az el/kiolvasásra vonatkozó félmondatnak el kell benne hangoznia. Próbálom megkerülni: olvastam én is; elolvastam; végigrágtam magam rajta; úgy olvastam el, hogy fel se pillantottam belőle. Küzdök derekasan. De néha olyan jó volna mondani (akár csak éjjel, a sötétben, egyedül elsuttogva), hogy: kiolvastam!

Kicsit olyan ez az egész, mint az ikes igék helyes használata: tudjuk, hogy melyik a szép és helyes alak, de egy leheletnyivel nehezebben áll rá a szánk; a másik alak meg persze kínos, így aztán mindig megakad egy röpke másodpercre a beszélgetés ilyenkor. De valahogy mégsem tudom megszokni: legutóbb könyvtárban hallottam, igen, éppen könyvtárban!, hogy „kiolvastam az egész sorozatot”, és a szívem összeszorult (gúnyolódjanak csak, vagy irigyeljenek, hogy ilyesmiktől szorul össze a szívem, tudom én is, micsoda luxus ez!), és akkor arra gondoltam, képzeletben a kölcsönzőpultot verve, hogy nem, nem, nem, akkor sem szabad a „kiolvasni”-t használni, nincs helyzet, életkor, műveletlenségi szint, nincs semmilyen körülmény, amely nemhogy kérné, de egyáltalán megengedné, vagy csak egyszerűen felvetné a szó használatának akár csak a leghalványabb gondolatát is!

Olvasott-e, aki olvasott?

A kérdés – és különösen a megválaszolására tett mindennemű kísérlet – bonyolultabb, mint első ránézésre tűnik.

Hiszen mindannyian ismerünk olyan embereket, akik nem csak vettek néhány méter klasszikust (többnyire Jókait, mert ő sokat írt), és nem csak fölrakták büszkén a polcaikra, hogy a betérő vendégeket elámítsák (bár aligha lehet manapság könyvekkel imponálni bárkinek), hanem el is olvasták őket – van, amit kétszer is. Abban azonban, ahogy ráripakodnak a gyerekeikre, a feleségükre vagy netán a vendégeikre – akik cipővel lépnek rá a szőnyegre, esetleg zsíros ujjal lapozzák fel valamelyik féltve őrzött könyvtárgyat –, nyomát sem találjuk annak a feltételezett kultúrának és kulturálódásnak, amelyik a közhiedelem szerint valósággal beleimpregnálódik az olvasó ember lelkébe (hedonistáknál a testbe, anatómusoknál a zsigerekbe). Úgy káromkodnak, mint egy kocsis (merész feltételezés volna, hogy ezt éppen olvasták valahol, és posztmodern gesztust gyakorolnak, amikor adott irodalmi kocsihős szavaival mondanak véleményt a világról), mondataik suták, az alany hírből sem ismeri az állítmányt, nemhogy köszönnének egymásnak vagy (meg)egyeznének, a szórend germáni, és a mondanivalón soha, semmilyen körülmények között nem dereng át valamelyik közös kultúrkincsünk kékesen világító, sejtelmes és halvány körvonala.

De még tőlük sem lehet elvitatni az olvasás örömét, azt, hogy a könyvek világa önmaguknál többet jelent számukra – esetleg csak nem tudják mindezt megfelelően artikulálni szegények… És valamilyen haszna is bizonyára van: például méltóságteljesebben haldokolnak vagy udvarolnak kevésbé olvasott felebarátaiknál. Szeretik, ha gyűlnek a lapok a bal kezük alatt, és fogynak a lapok a jobb kezük alól. Szeretik, ha letorrentezhetnek egy újabb könyvet, és e-book-olvasójuk segítségével a magukévá tehetik. És igen, így is totyog kicsit a könyvek által előbbre a világ, mert az olvasás ezeknek az embereknek értelmesnek tűnő perceket szerez a kietlen reménytelenségben, és talán fajsúlyosabb, értelmesebb szabadidő-eltöltést jelent az üres tekintettel a semmibe (aka: monitorra, telefonra) bámulásnál. Olyan érzés lehet, mint pohárból inni üveg helyett.

Aztán ott van a másik véglet – akik elolvastak (nagyon alaposan) egy, (elég alaposan) száz, vagy (felületesen) ezer könyvet. És ezt meg is mutatják. Ha akarod, barátom, ha nem. Röpködnek a többnyire pontatlan idézetek, nem tudsz olyat mondani, amire ezek a rendkívül olvasott emberek ne tudnák híres írók idevágó, vagy nem egészen idevágó, de-most-pont-jó-lesz idézetét, néhány sorát, megroppant gerincű gondolatívét rátercelni.

Az ilyen alakok társasága rendkívül nyomasztó. Először is teljesen megsemmisülünk a saját magunk szemében: ezt sem ismertem, azt sem, és hát… amazt sem; nézd csak, mindenre gondoltak már előttünk, legyen az a banánevés vagy az órabeállítás, esetleg a felhő-ornamentika; a fenébe, nincs egyetlen eredeti gondolatom sem! Jesszusom, hiszen már nem is merek mondani semmit, mert úgyis jön rá az obligát, nagynevű szerző művének idézése, amelyik visszamenőlegesen is felszámolja az én nyiladozó, pár pillanatig akkor (és előtte még soha) megszületettnek tűnő gondolatomat.

Bevallom, én ebbe az utóbbi csoportba tartozom, és néha már nagyon unom magamat – látom azt is beszélgetőtársaim arcán, hogy neheztelnek, amiért elvitatom tőlük az olyan „eredeti” gondolatokat, amelyeket én viszont többször, több helyen és szabatosabban megfogalmazva már olvastam. Mostanában kísérletet teszek rá, hogy elsőre ne böfögjem a beszélő arcába, kinél „olvastam valami hasonlót”, de aztán annyira feszít a vastüdővel szuszogó információk tömött kelege, hogy nem tudok megnyugodni, amíg el nem rontom az illető napját.

Pedig hiába olvastam sokat, mégsem olvastam szinte semennyit. Vannak, akikhez képest suttyó és nem-olvasott vagyok (olvasatlan is vagyok, de az ugye mást jelent), és akiknek fellengzős helyzetidézetei valósággal halálra idegesítenek, még ha sikerül is néha visszaszúrnom egy-egy szövegközi hellyel, hogy sokáig lapogatják fejükön (fejükben!) a sérülés nyomát. Nekünk az olvasási öröm helyett (megengedem: mellett) a könyvhasznosítás, az olvasmányhasznosítás is nagyon fontos, és ez nem szép; mert ez nem az a fajta alázatos közeledés a könyvek világához, amit ezek a könnyen porladó porfogók joggal várnak el tőlünk.

És akkor nem beszéltünk még az elszántakról. Akik csak egy könyvet olvastak, de azt sokszor, változtasd meg élted, és tényleg: megváltoztatják éltüket. Lásd városi legendák gyilkosokról, akik bizonyos könyvek hatására ragadtak fegyvert (könyvtári belépő vagy könyvesbolti pontgyűjtő-kártya helyett). Ők tudják hasznosítani, amit olvastak. De vajon ők lennének-e (az) igazán olvasottak-e? Fene tudja.

Valami nagy-nagy arany középutat kéne rakni, hogy egyenesen menjenek rajta az emberek: ne térjenek le idézetet szedni a rétre, csak azért, hogy virágcsokraikkal halálra gyötörjenek másokat, és ne is meneteljenek olyan céltudattal előre, hogy minden virágpor lesúrlódjék róluk az iromba iramban. De ilyen olvasót nemigen ismerünk, mindenki esendő, mondta valaki, sőt mondták valakik, többször is, több helyen, nyugi, valamelyiket biztosan ön is olvasta.

Különben pedig: örüljünk annak, aki olvas. Örülünk, persze, hogy örülünk, azoknak is, akik elolvassák ezt a tárcát, és soha nem látszik meg rajtuk, hogy olvasták, és azoknak is, akik elolvassák, és alkalmas helyen, alkalmas időben majd elsütik egyik-másik sikerült vagy kevésbé sikerült, de könnyen megjegyezhető fordulatát. (Ölni vele nehezen lehet, de legalább leszámoltunk egy városi legendával.)

És önnek ki beszél a fejében, amikor olvas?

Nekem Dezső. Meg Oszkár. És Peti. De vannak lányok is. (Az baj?) És filmnézés közben is folyton beszélnek. Főleg, ha angolul nézek filmet. Fordítanak. Charles az, magyar hangja Károly. A jó öreg Karcsi! Oh! irgalom atyja, ne hagyj el. Ezt például most egy új hangon hallottam. Még soha nem volt hozzá szerencsém. Pedig az idézet régi. Egy csomó nép felolvasta már valahol – valahol itt benn, itt van a fejemben. Rossz vége lesz ennek.

De félre a tréfát. Tudunk igen lapos okostelefont gyártani (már aki, persze, én például nem), járt már ember a Holdon (sajnos, az sem én voltam), és egy ügyes biomérnök képes lenne krumplit termeszteni a Marson. De fogalmunk sincs, ki beszél a fejünkben, amikor olvasunk.

A tudományos álláspont az, hogy amikor a saját hangunkat halljuk, tulajdonképpen egy agyi jelenség esete forog fenn, amelyik segít abban, hogy „megkülönböztessük azokat az érzéki tapasztalatokat, melyeket mi magunk okozunk, azoktól, melyeket valamilyen külső inger okoz. Ez (…) ad magyarázatot arra is, miért van az, hogy míg mások meg tudnak minket csiklandozni, mi magunkat képtelenek vagyunk. Az agyi jelek ugyanis előre »megjósolják« mozdulatainkat, és ennek hatására a csiklandozás érzete elmarad.” (Az idézet a mindentudó internetről származik.) Tetszetős és elfogadható magyarázat ez, csak éppen arról nem világosít fel, hogy mi van akkor, ha nem csak egy hangot hallunk – hanem többet.[4]

Mert én esküszöm, hogy nekem más hang szól a fejemben, amikor verset olvasok, és más, amikor regényt. Megint más, amikor novellát, és más, amikor tárcát. (Ezt a tárcát például befejezés után többször újraolvastam – mindig más hang ejtette ki a szavakat, és ezt a mondatot, amelyet utólag írtam bele, megint egy másik hang mondja. Kezd félelmetes lenni.)

De ez semmi!

Mert a műfajokon belül is változnak a hangok. Faludy Villon-átköltéseit egy mély és lassan deklamáló hang szavalja a fejemben, midőn halkan olvasom: nem hasonlít ez a hang csöppet sem a saját hangomhoz (pedig a tudományos magyarázat szerint a saját hangunkat halljuk vissza ilyenkor – amúgy emlékeznek még arra a sokkra, amikor először hallották vissza a saját hangjukat felvételen? Hogy szinte mindannyian sírva fakadtunk? Hogy ez a nyerítő, csúszkáló hangszín nem lehet a miénk… de sajnos, az volt. Hát kérem, ha tényleg a saját hangunk szólna halkan a fejünkben, akkor hétszentség, hogy nem lepődünk meg az első ilyen szembesülés során), és nem hasonlít azokéhoz sem, akiket hallottam elszavalni. Más hang olvassa Kosztolányi okos verseit, más hang Ady szenvedélyes költeményeit. Oravecz Imre Távozó fa című kötete sem az ő hangján szólal meg. Nem is az enyémen. De akkor kién?

Saramago hangja más, mint Tamási Ároné, és Moliére bizonyos fordításai mélyebben hallatszanak a fejemben, mint például Parti Nagy Lajos átirataié. És Shakespeare minden fordításának más a hangszíne, ha csak hallgatom, és sosem az, mint amikor színházban látom és hallom őket. Lucia Berlin novellái külön élmény, Irvine Welsh minden könyve viszont ugyanazon a hangon beszél. (Nem, ez nem igaz, A sziámi ikrek szexuális élete – olcsón vettem, akciós volt – például csikorgó hangon ment végig, nem az általam végtelenül kedvelt Welsh-hangon.)

Szabó Dezsőt, bár nem hallottam beszélni, az ő hangján vélem hallani, de hogy ezt miért gondolom, rejtély. (Eltévedek lassan itt a gondolataim között, mint a Kiberiádabeli őrült király az álmaiban. Na, ő is máshogy szól, olyan magas-lengyelesen.) Tar Sándor vagy Áprily Lajos – mind-mind más olvassa fel őket a fejemben.

Őszintén szólva nem tudom, hogy jó-e ez az egész. És azt sem, jó-e, hogy leírom. Mi van, ha csak én vagyok így? (Atyaég… továbbhaladtam az iménti „tudományos” cikkben, és ilyeneket olvasok: „…a belső hang igen közeli kapcsolatban áll a hallucinációkkal, melyek pedig gyakori kísérőjelenségei a skizofréniának.” Hm, hm. Hát sajnos nemigen hallucinálok, így, ahogy öregszem, pedig igény, az volna rá… és skizofrén sem vagyunk, egyikünk sem.)

Akkor mi lehet itt mégis a helyzet?

Nincs nálam a lapis philosophorum (ezt most a cikket a fejemben felolvasó hangtól élesen különböző hangon hallottam – nyilván azért, mert rendkívüli módon terhelt, közhelyes kifejezésről van szó; nem is szép hang, azt elárulhatom, mint ahogy nem szép dolog közhelyeket használni sem!), de gyanakszom valami olyasmire, hogy ez magának az irodalomnak és az olvasásnak a csodája. Hogy minél többet olvasunk, annál több hang szól a fejünkben, és ez a sok hang egyetlen szépséges zsizsegéssé olvad össze, mint az erdők, mezők madarai… vagy a tavak békái.

Na és önöknek hány hang szól a fejükben olvasás közben? (Nem mellesleg remélem, hogy ez a könyv szövegenként, de legalább fejezetenként más hangon szól, mert különben tökön szúrom magam. És azt a hangot…!)

Na és ezt – meg ezt – olvastad?

Igyekszem szerény embernek mutatni magam (miközben mérhetetlenül gőgös vagyok), hiszen nem vagyok sem túl magas, sem túl erős, sem túl okos, vagyis vannak nálam magasabbak, erősebbek és okosabbak, hogy a „műveltebb”, „szebb” vagy éppen „több hajat a fejükön hordó” kifejezéseket már ne is említsem. Viszont azt mindenkinek el kell ismernie, hogy eléggé sokat olvastam életem során. (Van egy füzetem, amelybe – még mindig kézzel – mániákusan feljegyzem az elolvasott könyvek elolvasási időpontját, és megmosolyogtató igyekezettel még jegyet is adok rájuk vagy minősítem őket; abból, hogy kevés a rossz minősítés, arra kell gyanakodnom, már bocsássák meg, hogy igen jó ízléssel válogatok. Na most ha ezt a füzetet fellapoznák, önök is egészen meglepődnének, micsoda hatalmas számok szerepelnek benne az évről évre elvégzett kimutatások végén, amelyek az adott évi mennyiséget szemlézik. Horror, komolyan mondom, horror, hogy még nem folyt ki a szemem!)

Éppen ezért igen nehezen állom meg, hogy ne villogtassam az olvasottságomat az egyszerűbb népek előtt. Persze, nagy hiba, emberi gyöngeség, de az vesse rám az első követ, aki még sosem kegyetlenkedett nála kisebbel, butábbal, satöbbi. Na ugye. (Meg hát még mindig jobb, mint ha, teszem azt, robbantgatnék.) Igaz, vannak olyan rétegződései az ismeretségi körömnek, akik előtt nem teszem: nincs ugyanis semmiféle sportértéke iskolásokkal, kozmetikusokkal vagy menedzserekkel versenyre kelni. Könnyen beszerezhető viszont néhány pofon a kocsmában vagy a karate-edzésen előadott „Na és, miután nyilvánvalóan olvastad az összes műveit, nyehehe, előadnád-e, mit gondolsz Heidegger filozófiájáról?”

Egy ideig igen élveztem azt is, hogy a könyveimbe beleloptam más szerzők szavait, némileg átírva – borsozva, paprikázva – őket, majd kuncogva, kéjes örömmel lestem, amint a nyilván nem elég, de nálam legalábbis kevésbé olvasott olvasók nem veszik észre e remek vendégszövegeket, és nagy bután azt hiszik, mind én írtam őket, muhaha. Ilyenkor kivártam kicsit, aztán unott arccal rámutattam egyik-másik sorra, és fás, ásító hangon elmagyaráztam, melyik félmondatot kitől loptam, a Szent Posztmodern jegyében; ezt követően bezsebeltem az elismerő leesett állakat, és mentem tovább. (Tényleg járt nekem lassan egy tisztességes verés.)

E nagyszerű magabiztosság afféle védőpajzsként kísért utamon: valahányszor megkaptam megszégyenítően alacsony fizetésemet (amiből nem tudtam könyvet venni), arra gondoltam, hogy na de én akkor is sokkal olvasottabb vagyok nálatok, szemétládák!, és betértem a legközelebbi könyvtárba. Igen ám, de egyszer, könyvszerkesztőként rábukkantam a következő mondatra: „(a ház) festetlen fenyődeszkából volt összehányva, s úgy kuporgott szomorúan az erdőszélen, mintha csóré emberek építették volna.”

Ettől a mondattól azonmód megtérdeltem. Ez a mondat letepert… agyonvert… elolvadtam tőle, és alig bírtam levegőt venni. „Zseni vagy!, hörögtem korrektúra-megjegyzésben a szerzőnek (akit addig is nagyra becsültem, de ott helyben legszívesebben áldozatot mutattam volna be neki), zseni vagy, és én imádlak tégedet!” (Verejtékezés, lihegés, erőgyűjtés.) „Ez hihetetlen, ez a mondat, végem van, meghalok, legszebb mondat evör, veled akarok élni, légy a feleségem!” Satöbbi. Két napig éltem e szent extázisban, mikor is megjött a válasz, szintén korrektúra-megjegyzésben: „Bocs, barátom, de nős vagyok magam is, és hát igen, biztos azért tetszik ennyire, mert Tamási írta, nem én, de ha már így megtaláltad, be is írom a végére!” (Tudják, ahova jó esetben be szokták írni a magamfajták, hogy „a szöveg jelöletlen idézeteket tartalmaz a következő szerzőktől…”)

Ott és akkor eltört bennem valami. Ebből a helyzetből nem volt kiút, nem lehetett belőle méltósággal kihátrálni. Nem lehetett azt mondani, hogy csak teszteltelek, fiacskám, hadd lám, figyelsz-e, sem egyetlen másik olcsó vigaszt. Meg is haragudtam kicsikét a szerzőre, és megharagudtam erre az aljas eljárásra is, melynek lám, mily könnyen áldozatául estem magam is: egyszerre hullt vissza rám minden köpés, amit évekig fölfelé küldözgettem.

Azóta óvatosabb vagyok: írtam közben egy regényt, amelyikben minden egyes vendégszöveget kínzó részletességgel és pontossággal meghivatkozok (lehetőleg az adott mű kritikai kiadását, természetesen, elvégre komoly emberek, már-már irodalomtudóschok vagyunk). De ha valaki az én régi leereszkedésemet a maga teljességében felidéző leereszkedéssel megkérdezi, hogy „Na és … (ismeretlen szerzőnév ott, összeránduló gyomor, izzadó tenyér és homlok itt) legújabb könyvét olvastad-e már?”, akkor most már legszívesebben tényleg ütnék vagy menekülőre fognám a dolgot, és elhúzódnék egy csöndes sarokba, végiggondolni, vajon valóban olyan olvasott vagyok-e, amilyennek hirdet(t)em magam.

Éppen ezért azokban az elkerülhetetlen helyzetekben, amikor nekem kell megkérdeznem valakitől, olvasott-e egy bizonyos könyvet, ugyancsak óvatosan járok el: „Figyelj, kedves X, biztosan volt szerencséd már a következő megfogalmazáshoz, a ház úgy kuporgott szomorúan az erdőszélen, mintha csóré emberek építették volna, hiszen ezt, mint tudod, Tamási Áron írta, akinek nyilván minden sorát olvastad, de ha újra szeretnéd olvasni, szívesen kölcsönadom a novelláskötetet!, szóval bizonyára ismerted ezt a szöveget, de ha mégsem, akkor most már ismered, persze, nem mintha nem tudnál fejből tíz másik Tamási-idézetet mondani, amit, hehe, én nem ismernék föl, szóval csak azt szerettem volna mondani ezzel, kapcsolatban, hogy nem iszunk egy sört?” És így tovább.

A hivatásos olvasó egy napja

„Nem én választottam a hivatást, a hivatás választott engem”, „Ne azt kérdezd, mit tesz érted az olvasás, hanem azt, mit tehetsz te az olvasásért” – megannyi szellemes (vagy kevésbé szellemes) mondást lehetne kieszelni ezzel a munkával kapcsolatban, de az igazság sokkal szürkébb, és kevésbé bombasztikus. Ugyanis.

Világéletemben szerettem olvasni, de most már kezd kicsit sok lenni a jóból. Sok hivatásos olvasót ismerek (tanárok, már akik még olvasnak közülük, szerkesztők, olvasószerkesztők, korrektorok), senki nem panaszkodik, mert azért, valljuk be, mégiscsak könnyebb és mulatságosabb munka ez, mint a gályarabság, úgyhogy nem is túl etikus, ha most nyafogni kezdek. Annyit azonban el kell mondanom, hogy lassan olyan mennyiségű olvasnivaló torlódik fel, ezúttal a számítógépemen, amire azt mondja a művelt köznyelv, hogy kritikus tömeg. Miért is?

Mert nem elég, hogy a munka mellett folyton könyveket olvasok, míg mások boldogan és önfeledten játszanak a telefonjukon – hanem amikor gép elé kerülök, és megnyitom a leveleimet, menten elfog a szédülés. Legalább harminc (de inkább több) ember tisztel meg a bizalmával nap mint nap, hét mint hét. Elküldik írásaikat egy kis véleményezésre. Nem mintha az én véleményem olyan sokat számítana, hiszen egy (és nem több) olvasó vagyok csak én is, de mivel írtam és szerkesztettem pár könyvet, talán – reménykednek eme illetők – észreveszek olyasmit, amit a saját művétől éppen eltelt művész nem vesz észre.

Mondom, nagyon megtisztelő a felkérés, mindenkinek örömmel vállalom, korrektúrában dolgozom, javítok, átírok vagy csak javasolok, gúnyos, vicces, de legtöbbször inkább szeretet- és szmájliteli kommenteket fűzök lapszélen az olvasottakhoz, de azért csak elmegy vele az idő, pláne, ha tisztességesen csinálja az ember. (Arról nem beszélve, mennyire megsértődnek a népek, mikor először olvasnak ilyen komment- és javításcunamit, pedig mindenki figyelmét felhívom, hogy nem udvariaskodhatok körbe minden egyes megjegyzést, mert ez munka, szerkesztés, nem pediglen, teszem azt: társastánc. De aztán a legtöbben rájönnek, hogy lehet mégis némi igaszágmagv abban, amit írtam, és akkor már nem akarnak megölni – csak simán gyűlölnek.)

A nagy lelkiismeretesség miatt odajutottam, hogy a Letöltések-mappámban, ahová a frissen beérkezett, véleményezendő írásokat gyűjtöm, végeláthatatlan sorban gyűlnek a finom művek, és a szerzők rendre megkérdik, mi a fasz van már, hiszen több mint húsz perce elküldték! Erre én, elszégyellve magam, megnyitom az első írásművet, és rögtön látják az én fáradt és véreres szemeim, hogy ez bizony húsz oldal lesz. És akkor halk fohászt mormolok, melyet könnyen káromkodásnak vélhetnek amúgy a körülöttem ülők. És elkezdem olvasni, és látom, hogy magyartalan és rossz a szórend, és hemzsegtetve vannak benne a rút germanizmusok, de tucatjával legalább (úgy olcsóbban kapható ugyanis az Igénytelen Nyelvhasználók Boltjában). És el kell nekem döntenem, hogy vajon érdemes-e egyenként kijavítani őket, vagy elegendő egy kísérőlevélben felhívni a szerző figyelmét, és rábízni a javításokat.

És rájövök én akkor, hogy meg kell legalább jelölnöm őket, különben nem találják meg maguktól az ártatlanok, hol a baj. És akkor beragad a sárgító-kiemelő, és kiemel egy egész bekezdést, de azt úgy hagyom, mert ha jobban megnézem, tékápé végig rossz. Fogom Kosztolányi Dezső Egy és más az írásról című cikkét a Pesti Hírlap 1932. november 27-i számából, és bemásolom egy részét a válaszlevélbe: „Hidd el, nincs nagyobb művészet a törlésnél. Én, ha tőlem függne, az iskolában ezt előbb tanítanám, mint a fogalmazást. Végre az alkotás is ezzel kezdődik. Elhagyunk valamit, ezermillió dolgot, melyet mellékesnek tartunk, és kiemelünk valamit, egyetlenegy dolgot, melyet fontosnak tartunk. Aki tudja, hogy mit ne mondjon, az már félig-meddig tudja, hogy mit mondjon.” Ha nem hiszik el nekem, higgyék el a mesternek. (Persze, vannak zsenik is. Ketten. De ez az írás nem rólu[n]k szólt.)

Coda – Az olvasás vége

„…megy az út délre,

2001 a jogsim éve,

a gyaloglás vége”

Bëlga: A gyaloglás vége

A kilencedik kerületi, név szerint Ferencvárosi Művelődési Központban, a bejárat mellett balra van egy szép nagy könyvespolc, ahová bárki bevihet és ahonnan bárki elhozhat könyveket. Én – mint könyvfetisiszta – természetesen soha nem viszek oda semmit, de a szabadrablás örömével vetem rá magam a polcra minden alkalommal, amikor ott járok, és hát elég gyakran járok ott, tekintve, hogy hetente kétszer táncolni viszem oda a lányomat.

Nem tudom, kik visznek be könyveket, de az Isten áldja meg őket érte – még soha senkit nem láttam ugyanis éppen felpakolni könyveket… igaz, válogatni sem, én vagyok az egyedüli, aki megáll a polc előtt, és szemezget. A felhozatal erősen vegyes, de néha elképesztő fogásokat is hoz az élet. Tegnap például megtaláltam H. G. Wells Világok harca című regényét angolul (The War of Worlds), Jack London Tengeri farkas című fontos könyvét, és egy Stephen Kinget, szintén angolul, amiről – kövezzenek meg – nem is tudtam; az a címe, hogy 11.22.63, és a Kennedy-gyilkosság megakadályozására tett kísérletről szól, ez derül ki legalábbis a fülszövegből, ami eléggé nehezen olvasható, tekintve, hogy az egész könyvet valami karamellaszerű trutyi borítja, de ennek jó részét már eltávolítottam.

Nagy örömmel vittem haza a szerzeményeket, haza, ahol már nem fér a sok könyv, amit gyűjtök, kapok, kiadóktól kérek recenzálási céllal (éppen ezért az irodában, ahol dolgozom, szintén rendszeresítenem kellett egy könyvespolcot, ahol gyűlnek ezek a trash-kötetek, egy helyre kis trashkönyvtárat rakok össze Isaurával, Tarzan-kötetekkel, Robert Bloch-agymenésekkel, és nagyon élvezem).

Azonban az örömmámor egy csöndesebb pillanatában megálltam, kezemben a több mint hétszáz oldalas Stephen King-kötettel, és igencsak kellemetlen gondolataim támadtak. A kellemetlen gondolat pedig olyan teremtmény, hogy ha jön, kiteljesedik, és mindent elönt, mint az ár.

Az jutott eszembe, hogy negyvenhárom éves vagyok… Többezer könyvet olvastam már el, de megszámlálhatatlanul sokezer további könyv vár(na) még olvasásra. Sajnos az olvasásra fordított időm jelentős részében nem azt olvasom, amit akarok, hanem amit kell, amiről írhatok recenziót, miegymást. De nem ez a nagyobbik baj, ott is vannak gyöngyszemek, még ha ritkábban is, mindezt elmondtam már korábban.

Hanem inkább az, hogy ebből a kevéske időből is csomót elvisz a hülye telefon… Döbbenten rémlett fel ugyanis előttem, hogy miután az FMK-ban bezsákmányoltam a három fenti könyvet, leültem a nagyon kényelmes fotelba az előcsarnokban, és nem a könyveket lapozgattam, nem… hanem: nyomogattam és baszkuráltam a telefonomat. Hirtelen felrémlettek előttem a korábbi könyvzsákmányolásaim, és mindegyik ugyanúgy zajlott le – nagy öröm, hogy találtam valami kincset, a birtoklás extázisa és kiteljesedése, majd irány a fotel, és… telefon elő. Az olvasás helyett, igen!

További és morcosabb alaposságú vizsgálatnak vetettem alá a mindennapjaimat, észrevétlenül követett rutincselekedeteimet. És azt kellett látnom, hogy szinte minden helyen és alkalommal, ahol és amikor olvasni szoktam korábban, most olvasok ugyan – keveset –, de telefonozok is: sokat.

Persze, ez most nem szenvedélyes vádbeszéd a telefonozás ellen, nem is szociológiai igényű értekezés a telefon káros hatásairól, dehogy, Isten ments. Ez csupán – és jóval inkább – egy rettenetesen elkeserítő felismerés. Annak felismerése, hogy engem is legyőzött, megölt, beszívott és agyamtól megfosztva kiköpött a telefonozás… az olvasás helyetti telefonozás. Mert lehet itt mentségeket keresni, kérem, hogy telefonon is olvasok, meg hogy fáradt vagyok minden egyébhez, vagy hogy a telefont egyszerűen képtelen legyőzni a magasabbrendű – és figyelmet, agymunkát igénylő – olvasás: lehet, bassza meg, csak nem érdemes, mert a tényeken ez mit sem változtat… végünk van, áruvá váltunk, vagyis a figyelmünk vált áruvá, és ezért kell állandó online jelenlétünket biztosítani ezeknek a fránya eszközöknek – kár, hogy erre csak most jöttünk rá, amikor… már végünk van.

Pedig hetek, hónapok óta igyekszem odafigyelni: ha olvasni kezdek, direkt magamtól messze teszem le a telefonomat, hátha lusta leszek érte menni; este nem viszem be a hálóba, vagy ha be is viszem az átkozott készüléket, mindössze tíz percet adok magamnak, utána olvasni kezdek (kár, hogy pár percen belül abbahagyom az olvasást, és megint megnézem – a telót); van, amikor kikapcsolom a kis cemendét, hogy a könyvre tudjak koncentrálni, de olyankor üres és unalmas lesz a világ.

Addikció, persze, tudom.

Oda kell figyelni, azt is tudom.

Nem engedhetjük meg magunknak ezt a szellemi restséget, mi, a betű emberei. Naná, hogy tudom.

Csakhogy nehéz, szinte lehetetlen.

Mert amikor már nem működött a behunyt szemű menekülés a gondolat ereje elől, akkor megálltam, és őszintén, magamba nézve végiggondoltam: ugyan mikor fogom én elolvasni a Tengeri farkast? Hiszen már olvastam, de most, hogy megvan, illene még egyszer. Vagy mikor fogom Wells munkáját elővenni? Magyarul olvastam, a filmet láttam, ne már, hogy most angolul is nyomjam végig… annyira azért nem jó. Vagy ott van a King: vagány, szuper, lenyűgöző, a volumenét tekintve is. De csakugyan kíváncsi vagyok egy újabb időutazós történetre? És főleg: csakugyan képes leszek annyi időt szakítani egyéb teendőim (telefonozás!) közepette, amennyit egy 700 oldalas angol nyelvű regény követel?

Alig hiszem, kötve hiszem – szinte biztos, hogy nem.

Akkor meg… minek gyűjtök könyveket? Minek töltök le e-bookokat, ha alig olvasom őket? Pedig annyira jó érzés olvasni, mikor csinálom, annyira jólesik, mint szinte semmi! És mégis, és mégis, odanyúlok a telefonért, vagy felkelek, kimegyek, megkeresem, bekapcsolom, és máris elraboltam magamtól félórát, amit soha senki nem ad vissza! (Mondom is a gyerekeknek, ha elmegy kicsit a kedvük az olvasástól: addig örüljetek, lelkecskéim, amíg „kényszerítelek” arra, hogy olvassatok… mert mikor felnőttök, és ti döntitek el, akartok-e olvasni, valami – például a kurva telefon – mindig fontosabb lesz majd. Még ha nem lesz az, akkor is az lesz.)

Mondjuk ki (még egyszer): bármennyire küzdök, elvesztem. Elvesztem, és nem tudom majd elolvasni egynegyedét sem annak, amit kellene, de még annak sem, amit szeretnék. Az olvasásnak vége.

A sértődős szerző

Ezt a kérdést két oldalról kell megvizsgálni. Kezdem a könnyebbel/nehezebbel.

1. Amikor én írok valakinek a könyvéről nem kedves sorokat.

Bizony, előfordul az ilyen. Nem tetszhet minden. És akkor kapok egy csomó pénzt azért, hogy lehúzzak műveket. Nem, nem azért kapom, persze, hanem hogy írjak róluk, de mivel nem tetszhet minden, olykor lehúzom őket. A szerzők pedig ilyenkor megsértődnek, természetesen. Leveleket írnak. Sajnálkozva és hideg gúnnyal kijelentik, buta vagyok, és nem értem a művészetüket. Fölülről néznek le rám mintegy, segítségül hívják barátaikat a közösségi oldalon, akik a cikkemet ugyan nem, de a sértett szerző kommentárját elolvasva lelkesen biztosítják barátjukat, hogy valóban buta vagyok, és egyáltalán nem értem a művészetüket. Mármint a barátjukét.

Ez nagyon nehezen követhető, tudom, a szerző néhány barátja el is vérzik ezen a versengésen (és a helyesírási maratonon), ám azt biztosan mind megállapítja, hogy iszonytató mértékben buta vagyok, de nem kell törődni velem, mert szóra sem vagyok érdemes. A szerző ilyenkor felsőségesen legyint, á, őt igazán nem érdekli egy buta ember kritikája, de mégis, milyen lett a világ, hja, hja, régebb bezzeg az ilyeneket megégették. Négybevágták. Kiszúrták a szemét. Kötelet nyelettek vele. Fojtogatták napokig. Éheztették… nem, inkább mégis szomjaztatták. Azt érdemli az ilyen! Kár, hogy immár civilizált világban élünk, igazán nagy kár, na de jön majd a saría, zavarodnak össze kicsit a sértett szerző gondolatai ilyenkor, de az indulatai, azok bezzeg kitisztulnak.

Szomorúszépszemrehányó levelet ír nekünk, melyben szomorúszépszemrehányón elküld a bús picsába. Legyint, majd fejet csóvál a barátai előtt, és megállapítja, hogy ma már írástudatlan barmok is írhatnak kritikát, nahát. Kommentfolyamot generál a cikk alatt, álnéven persze. (Kár, hogy az álnévről két kattintással kiderül: őt fedi.) A kommentben aztán nem ismer sem embert, sem istent. Nincs az inkvizíciónak például Edgar Allan Poe A kút és az inga című elbeszélésében leírtnál kisebb/nagyobb kegyetlensége, amit el ne művelne velem. Á, nem, nem olvastam Poe-t, kedves sértett szerző úr, hiszen nem tudok olvasni, de hallottam róla.

2. Amikor az én könyvemről írnak nem kedves sorokat.

Hát igen, nehéz, nagyon nehéz. A szégyenkezés (pláne, ha igaza van a kritikusnak) frusztrált dühbe csap át; a hitetlenkedés (hogy nem értette meg a zsenimet) szintén frusztrált dühbe csap. Nagy kedvem lenne lassú tűzön pirítani a mocskot. Álnéven beírni a cikke alá. Válogatott kínzásoknak alávetni. Hiszen nincs igaza. Hiszen buta, nyilván még olvasni sem tud. Nem értette meg a lényeget. Egyáltalán: nem értett meg semmit. Ostoba fajankó. Hogy dögölne meg! De előtte kínlódjon sokáig. Ma már tényleg bárki írhat kritikát?! A nyavalyása. Nem mintha érdekelne, vagy bármi, de azért pusztuljon. Ilyenek járnak a fejemben, nem könnyű a szerzőélet.

Van mégis egyetlenegy különbség köztünk – mégpedig az, hogy én rájöttem: ilyenkor nem szabad levelet, kommentet, üzenetet, smst írni. Nem szabad (fel)keresni a kritika szerzőjét. Nem szabad megátkozni, párbajra hívni, elrabolni. (Sem őt, sem a családtagjait.) Nem, nem bizony. Mert csak nevetségessé válunk, szánalmassá, viszonylagossá válik az abszolút szerzőség és a szent düh, a szerzői nagyság és méltóság, és hát nincs rettenetesebb dolog a viszonylagosságnál: a viszonylagosság az új középszer.

A méltóságteljes kősziklát nem ingatja meg semmi, de egy viszonylagos kősziklát darabokra tör és megesz és felfal a kritikus világ. Ezért nem szabad tenni semmit. Igen, nagyon fáj. Sajog. Mondhatni tőrdöfés. És örökre ott marad a neten. De nem baj. Ez a dolgok természetéhez tartozik. Nincsen rózsa tövis nélkül, nincsszerzőkri tikus nélkül. Ilyen egyszerű.

A dühöt pároljuk újabb remekművek írásába, az olvasók majd eldöntik, mennyit érünk, és hátha még az a fránya kritikus is revideálja egyszer a nézeteit. De ha nem, az sem baj. Béke van. Nehéz béke, tüzérségbéke, robbanóbéke, dührohambéke, szembepárásodik a méltatlaneljárástól-béke: de béke, bazmeg!

A gőgös frusztráció

Azt a címet adtam ennek a kis értekezésnek, hogy „A gőgös frusztráció”. De adhattam volna olyan bonyolult címet is neki, hogy „A leereszkedő, de közben vicsorgó álszerénység”. Vagy ilyen rövidet: „Az öcsémezés”. (Kedélyeséknél: „Öcsémuramozás”.) Esetleg csak annyit, puskatusként bele az arcba: „Csendőrpertu”. „Sértett gőg”. „Gőgös sértő”. „Gőg és Magőg”.

De talán az eredeti címben is benne feszül mindaz, ami ezeket a szegény embereket jellemzi – azokat, akik hozzánk fordulva gőgös frusztrációjuk kifröccsenésének biztosítanak végtelen lehetőségtárházat.

Kikre gondolok pontosan?

A nagy öregekre, természetesen, akik csak közepesen nagyok, vagyis hát akkor már legyünk egyenesek: a közepes öregekre.

Ezek a közepes öregek – midőn veszik maguknak a fáradságot, hogy leereszkedjenek kicsit a nyomorult ifjoncok közé, és mondjuk írást küldjenek/információt akarjanak szerezni/valamilyen szívességet kérjenek – többnyire mind ugyanúgy viselkednek.

Azaz:

Kedélyes lazaságnak igyekeznek feltüntetni afölött érzett dühüket, hogy nekik kell egy ilyen taknyosnak levelet írni/egy ilyen taknyost megszólítani. Ezért aztán a jó öreg „édes öcsém”-hez, „drága öcsémuram”-hoz folyamodnak, mert valamiért azt gondolják, hogy ez a(z általuk enyhén) dehonesztálónak érzett megszólítás benn tartja őket méltóságuk gazos kertjében. (És tegeznek. Mindig tegeznek. Ó, istenem, ha egyszer valaki nem tegezne. De bizony ez úgy hozzátartozik az ilyen levelekhez, mint csendőrpuskához a szuronypertu.)

Ezt követi a téma felvezetése: írtam valami kis „semmiséget”; egy nagy „titkot”, haha, szeretnék megtudni; óriási szívességre szeretnélek megkérni. Nem mondják ki, persze, de benne van ebben az önsemmiségezésben a vágy, hogy azonnal!, lehetőleg postafordultával! élénken tiltakozzam. Így: nem, ez nem semmiség!, ez a világirodalom legnagyobb műve!, hálás köszönetem, amiért küldték, még küldjenek! Vagy: nem is olyan nagy titok az, örömmel megosztom velük minden értesülésemet. Esetleg: ugyan, dehogy nagy szívesség, bármikor örömmel elviszek gyalog egy nyolcvankilós könyvcsomagot Kukutyinba!

Ezt követően kissé göcögnek. Igen, levélben. Érződik, amikor egy levélben göcögés van. Hullámzik a papír, az embert kirázza a hideg. A göcögésben benne van a teljes magyar múlt, a dzsentritempó, a rokonok-lelkület, az urambátyámvilág és a „méltóságos”-tól a „kegyelmes”-en keresztül a „nagyságos”-ig terjedő skála minden nyomorúságos eleme és azok kontextusa.

Ezt követi aztán a díjak felsorolása: csomó helyiérdekű kitüntetés, amelyről a kutya sem hallott, de oldalakon keresztül folytatható az információadagolás. És a …-nak is tagja. (Alapító tagja, ráadásul/természetesen.)

Majd egy kicsit még sajnáltatják magukat: én már öreg vagyok, én egy senki vagyok, rólam rég lemondott mindenki – és kiteszik az obligát hárompontot, mellyel megadják a lehetőséget nekem, hogy ismét hevesen tiltakozzam. Vicsorgó álszerénység. Ha van erőnk és kedvünk, bágyadtan tiltakozzunk kicsit, hisz csendes úriembernek ismer a nép. Már amíg még ismer, amíg meg nem öregszünk magunk is, és leveleket nem kezdünk írni taknyosoknak az ismeretlenségből, feszülten lesve a válasz minden szavát.

És igen, máris helyben vagyunk.

Mert: válaszolni kell. Dönteni kell. Közölni kell vagy visszaadni, elárulni az információt vagy elhallgatni, megtenni a szívességet vagy visszautasítani a kérést.

Nincs a világnak olyan gondosan és szeretettel válogatott mondatkészlete, amelyikkel az ilyen levelekre veszélytelenül válaszolni lehetne. Nincs annyi szépszó-csomagolópapír, amibe ezeknek az oroszlánoknak szánt válaszunkat bele tudnánk göngyölni.

De válaszolni muszáj (bár most, hogy ezt leírtam, úgy tűnik, még abból is jobban ki lehet jönni, ha egyszerűen nem válaszolunk semmit).

És mivel a válaszunk szükségképpen sértő (mert akkor sem lehet elég nem sértő, ha elég nem sértő), elsöprő erejű vihar csap le ránk a – szinte azonnali, másodperceken belül érkező! – viszontválaszban.

Az az érzésem, sőt biztos vagyok benne, hogy ezek a válaszok előre készen vannak.

Ezek a válaszok már az első levéllel egyidőben megíródtak – ha nem korábban.

Ezekben a válaszokban csak a nevet kell kicserélni az én nevemre, minden egyéb – az összes gyalázkodó megnevezés, sértegetés, dölyfös lesajnálás, lesújtó véleményezés – maradhat.

Ezekben a levelekben aztán rendre kiderül, hogy csupa hamisság volt az önsenkizés, a nagy szívesség, az óriási kérés. Mindazt, amit nekem kellett volna elmondanom serényen és alázatos szívvel (nem) megírt válaszomban, most a tudomásomra hozzák, természetesen az összes felmenőm sűrű és egyáltalán nem píszí emlegetése közepette.

Azt hiszik, ettől megsemmisülök.

Az elején meg is semmisültem.

De most már kitanultam a védekezés módját: ugyanis ha levél érkezésekor látszik a „Kedves öcsém”, „Édes öcsémuram”, satöbbi kezdőformula, azonmód és olvasatlanul törlöm őket.

Mindenki ír

A közelmúltban két nagyszabású irodalmi pályázaton is szerencsém volt zsűrizni; ezek ráadásul nyílt pályázatok voltak, úgyhogy boldog-boldogtalan elküldhetett rá bármit. Nem mondom, hogy a tapasztalat keserű, és nem is menekülök az egyrészt/másrészt-, egyfelől/másfelől-szerű érvelés viszonylagosságába és sterilitásába, de igen.

Egyfelől ugye a tapasztalat eléggé keserű, mert a szemem romlott két dioptriát, mert az emberek nem ismerik a magyar helyesírás és stilisztika legalapvetőbb szabályait, és képtelenek a bézik szövegszerkesztés legelemibb fortélyait ellesni (például: ha elindul egy párbeszéd, és a Word automatikusan beteszi utána a párbeszédjelet minden bekezdés elejére, akkor bizony a szöveg végéig párbeszédformában megy… a narráció is – ami egyrészt mókás, másrészt még a posztmodern irodalomértést is komoly kihívások elé állítja), mert agresszívak, követelőzők, megsértődnek és ki akarnak irtani írmagostul (a Messengerem tele van sértett és/vagy fenyegető üzenetekkel).

Másfelől valahol megejtő – és ilyen szempontból egészen kellemes tapasztalat –, hogy rengeteg jó művet volt szerencsém olvasni, hogy igenis kerültek elő gyöngyszemek, amelyek eddig csöndben lapultak és felfedezésre vártak, és hogy a magasztos cél, amellyel a pályázat kiírója a pályázatot megfogalmazta, a beteljesülés édes mirhájától lett illatos. Remekség, hogy ebben a végletekig cinikus világban és néplélekben még mindig virágot hajt az irodalom, lenyűgöző és megható az írott szóba vetett hit makacs ereje.

Visszatérve az egyfelőlre: ez egyrészt jó, mert csomó családirtás marad befejezetlenül annak hála, hogy a családtagok balta helyett tollat ragadnak, másrészt viszont rettenetes, mert az emberek jó része nem érzékeli és nem is tudja, hogy mi a különbség a naplóbejegyzés, a benyomások és ötletek könyvelésszerű leírása… és az irodalom között.

Ezért is mérgesek és frusztráltak aztán, mikor kimegy nekik az elutasító levél. Hiszen ők már olvastak ilyen szöveget, az ő írásukhoz hasonló alkotást, ráadásul nem is egyet; akkor az mi a nagy büdös franctól irodalom?! Hát igen: éppen attól a két-három furább mondattól, amely olvasás közben alig tűnt fel, inkább csak szokatlanságával döccentett egyet a szemen, de a végkifejletre szomjazó olvasó vágtázott is tovább azonmód.

Csakhogy a zsűritagnak nem dolga megtanítani őket, de még csak elmondani sem nekik, mitől irodalom az irodalom. Ez a középiskola és a saját tapasztalatok feladata és eredménye kell(ett volna) hogy legyen. Rengeteg düh és szomorúság és keserű frusztráció születik ebből, és valahol jogos is az egész.

Mert (valóban) (harmadrészt) – hogy idézzem kedves levélíróim eszmefuttatását, éppen csak a legcsúnyább szavakat kihagyva – ugyan ki a kutyafasza vagyok én, hogy megmondom, mi a jó és mi a rossz?! Hogy mi az irodalom és mi nem az? És tényleg. Nemhogy a bölcsek köve, de még a bölcsek kavicsa, sőt homokja sincs a zsebemben. Talán többet – és szakmai alázattal meg igyekvő odafordulással – olvastam kicsit, mint sokan, de ezrével hemzsegnek, akik még nálam is többet olvastak (ráadásul alázatosabban és igyekvőbben). Ezekre a levelekre így aztán nem is igen tudok mit válaszolni.

Azt viszont továbbra sem tudom/értem, miért ír mindenki. Mit remélnek az emberek az írástól? Pénzt? Haha. Hírnevet? Ugyan már. A múlandóság múlandó ellenszerét? Lehetséges. Vagy csak írnak, bele a világba, a tevékenységre való legkisebb reflektálás igénye nélkül? Eeegen. De miért? Miért, miért? (Válaszaikat novellának nevezett naplóbejegyzés formájában nem várjuk a szerkesztőségben.)

Az írói gőgről

Most, hogy vége a Könyvhétnek (az egyiknek, bármelyiknek), attól nem egészen függetlenül, de mégiscsak saját jogán hadd beszéljünk kicsit az írói gőgről.

A premisszák – és a következtetések – közül hagyjuk ki azt is, hogy mennyire szép, hogy van a könyveknek és van az íróknak ünnepük, immár nem is egy, hanem rögtön három, ugye Könyvfesztivál, Könyvhét és a Karácsony… (Mármint a karácsonyi könyvvásár.) És hogy ilyenkor nagyszerű dolog, ha az emberek – az írók – örvendeznek, büszkék magukra, dedikálnak, és ezt meg is osztják nyomban a Facebookon, a „könyvbarátok” pedig lefényképezik a megvásárolt könyveket, és „könyvheti szajré” felirattal posztolgatják a képeket. (Úgy tetszik, valamiért nagyon menő szó mostanában a „könyvbarátok” körében a „szajré” szó, pedig hát olvasott emberektől azért kicsikét többet várnánk.) Én egyébként már úgy voltam vele, hogy ha meglátok még egy óvatos szögből – hogy ne látsszon, milyen kevesen állnak sorba – készített dedikálós fényképet vagy egy „könyvheti szajré”, rosszabb esetben „könyvheti szajrém” feliratú képet, hát nem is tudom, mit csinálok. Vagyis tudom, de nem illik leírni.

Persze nincs az emögött megbúvó írói gőggel semmi baj, én is szenvedtem tőle és benne (és még mostanában is szenvedek), szinte szimpatikus attitűd, mindenki legyen büszke arra, amit csinál (más kérdés, hogy vannak bizonyos szakmák, amelyeknek nincs ilyen gőg-vonatkozása), csak hát arra az egyre nem ártana figyelni az elefántcsonttoronyban és elefántcsonttoronyból, hogy bizony ami a körön (ha már Facebook: buborékon) belül érvénnyel bír, az rajta kívül (úgy is mint: a nagyvilágban) nem feltétlenül bír… még csak relevanciával sem. Azaz: írók vagyunk, persze, tudja is ezt rólunk néhány jópajtás, anyukánk szerint egyenesen mi vagyunk a legnagyobb írók a világon, és mivel a haverok kaptak ingyenkönyvet, nem kerül sokba megdicsérni kicsit öreg cimborájukat. De abban a pillanatban, amikor ezzel kirúgtatunk a világi porondra, és ott próbálunk meg egy kis dicséretet, elismerő pillantást, ezt-azt kicsikarni, hát… kellemetlen meglepetésekben lesz részünk.

Ugyanis az emberek ügyet sem igen vetnek rá. Amit az „író” visszafojtott keserű dühvel, olyan igazi álszerény görccsel, reszkető szájú, feszült figyelmű nemtörődömséggel vet oda – „Író vagyok”, „Igen, írtam pár könyvet”, „Ja, igen, kéményseprők élete nem könnyű… erről jut eszembe, magam is írogatok, van néhány könyvem” –, azt a gyarló cégvezetők, újonnan megismert nők, iskolai kollégák, bármiféle rendű és rangú népek nemigen veszik a szívükre.

Elmondom a saját esetemet.

Én is a buborékomban éltem, ahol mindenki tudta, hogy író vagyok, egészen addig, míg céges angoltanárként meg nem ismerkedtem egy, az írókénál jóval jövedelmezőbb szakmát űző réteg – az üzletemberek – képviselőivel. Mikor már nagyon untam, hogy mind csak tanítok nekik, és úgy is kezelnek, mint egy átlagembert, egy jöttment tanárt, soha nem mulasztottam el valamilyen furfanggal szóba hozni, hogy író vagyok, magam is írok, könyveket, bizony ám. És itt jött az első meglepetés: ment, folyt tovább a beszélgetés, az angolóra, mintha mi sem történt volna. Én elmondtam nekik a szakralitást, de ezek a majmok lazán deszakralizálták egy angol segédige helytelen használatával!

(Ne hazudjak, egyszer egyikük szeme felcsillant, és megkérdezte, vicceseket írok-e, mondtam, hogy szerzői szándék szerint igen, mire még jobban felcsillant a szeme, hogy akkor elvár a hétvégi luxusbulijába – felolvasni az üzletfeleknek vicces sztorikat. Agyvérzésközeli állapotban, sérült büszkeségben vergődve, dühtől fuldokolva utasítottam vissza az ajánlatot – ahelyett, hogy elmentem és elvettem volna a pénzét –, és célozgattam rá, hogy ha nem mehetek teljes jogú vendégnek, bohócnak nem megyek – de már rá sem hederített sértett önérzetemre.)

Aztán tanítottam iskolában is, ott már díjakat is kaptam, de soha senkinek a szemében (sem a diákokéban, sem a kollégákéban) nem láttam semmiféle elismerést, hacsak annak nem veszem azt, hogy „Melyik is írogat a tanári karban? Jézusom, te?! Akkor te írod az igazgató beszédét/csinálsz iskolalapot/fogalmazol valami szépet a kicsengetési kártyára/nyomtatsz feliratot, hogy Női mosdó, kopogjál!”.

Úgyhogy… mégiscsak legyünk büszkék, kedves kollégák, arra, hogy írók vagyunk, és hogy mekkora írók – de ne feledkezzünk meg a buborékon kívüli, nyomasztóan tágas terekről. Járjunk ki bátran a világba, teszteljük a különféle embereket, és mikor már a szakmai gőggel nem rendelkező vécésnéni is elismerően csettint, miközben elmondjuk, hogy „Hát ja, igen, tékápé írók vagyunk, nincs százasom, beengedne?”, na akkor mondhatjuk el, hogy „megálljunk, / Mert itt van már a Kánaán!” – vagy valami ilyesmit.

Az ismeretlen olvasó

Minél több könyvet szerkesztek és minél több könyvet elolvasok (illetve minél többször megfordulok városunk nagy könyvraktáraiban), annál gyakrabban gondolok arra, hogy szegény szerzők… vajon ki fogja ezt mind elolvasni? Mert irtózatos mennyiségű ember ír, viszont legtöbben, különösen az elején, igazi olvasót még csak nem is látnak – távolról sem.

Lehet persze, hogy ilyenek nem is léteznek.

Eleinte semmiképpen.

Eleinte csak a család és a barátok (és ha egyik sincs, kattoghat a vonatkerék).

Bámulatos, az emberek mennyire könnyen képesek elhinni, hogy jók, ha ezt az édesanyjuk, édesapjuk vagy a testvérük – esetleg a nagynénikéjük vagy a nagymamájuk – mondja nekik. Van, aki egy életet leél így: anya szája nem tévedhet. Ha ő azt mondja, jól írok, biztosan jól írok. A csajom szeme nem tévedhet: ha neki tetszenek a hozzá írt, döcögő felező tizenkettesben monotonoló szerelmes klapanciáim, akkor az csak jó lehet. És így tovább.

Pedig a legnagyobb fordulópont – amihez képest bármilyen későbbi elismerés szinte érvényét veszti – az első ismeretlen olvasó.

Az első ismeretlen olvasó, aki eljön dedikáltatni. Nem feltétlenül könyvet, lehet, hogy csak egy folyóiratközlést – pár éve voltak még ilyen szent emberek, akik egy-egy irodalmi lapban közölt novellával vagy verssel megkeresték a szerzőt, és dedikáltatták.

Na onnan számít valaki szerzőnek.

Mert gondoljuk csak végig, mi minden kell ehhez!

Tér sincs mindennek a felsorolásához, ezért csak vázlatosan: először is meg kell harcolni a lapszerkesztőkkel, majd egy kiadóhoz kerülésért nagyjából mindenkivel, aki a szakmában él és mozog. (Vagy csak simán él és mozog.) Az, hogy egy könyv, különösen egy elsőkötet megjelenik-e, annyira valószerűtlen, hogy szinte az elképzelhetetlennel határos. Igen keskeny ösvényen kell haladni, igen sok körülménynek kell egyszerre megvalósulnia, hogy bekövetkezzen, és akkor finoman fogalmaztunk.

És ha ez mind megvan – még mindig nincs semmi.

A könyv a boltban, az olvasó otthon. Recenzió(k) – jó esetben –, de valójában az sem sokat ér: senki nem tudja mind a mai napig, mi indít egy olvasót arra, hogy megvásároljon egy könyvet. (Ha tudnák az emberek, jó pénzért árulnák a tudást, és dúsgazdag írók furikáznának Mercesedükkel a városban – de valahogy soha nem ők ülnek ezekben az autókban.)

És egyszer csak felkerekedik az olvasó… és elmegy a boltba… a könyvesboltba (eddigre a népesség 99 százaléka lemorzsolódott erről a mondatról). A borító? a cím? valami transzcendens sejtés? hatására éppen azt a könyvet veszi le a polcról, amelyet ifjú szerzőnk írt. Belelapoz. Beleolvas. Nem teszi vissza. Van nála pénz is. Elég pénz, hogy kifizesse a könyvet. Megveszi tehát. Hazaviszi. Nem teszi a polcra. Olvasni kezdi. Nem zavarják meg benne. Végigolvassa. Nem nemszereti, hanem szereti. Mindegyik szöveget. A végén sem teszi vissza a polcra, hanem arra gondol, hogy feltétlenül szeretné a szerző kézjegyét a könyvébe(n tudni). Megvárja a Könyvhetet. Nem felejti el addig sem, mit akar: ezzel fekszik, ezzel kel. Könyvhét napján nem esik az eső. Nem süt a nap. Az olvasó nem betegszik meg, nem kell elutaznia, nem találkozik a barátjával és isznak meg inkább néhány sört. Kiállja a sort. Na jó, sor az nincs, de megkeresi a szerzőt az ezer másik szerző között. Ott ül szegény, reménytelenül. Anyuéknak, tesóéknak, haveréknak – mind a három embernek – már dedikált, nekik ő adta a könyvet, ingyen, vagyis hát megvette a kiadótól, nagybaniban. Tiszta szégyen, kiültették ide, és nem jön senki. A szerkesztője – jó esetben – ott ül mellette, próbálja elterelni a figyelmét. De afigyelme teltereeelni nemleee het. Odajön az olvasó. Az ismeretlen olvasó. Nála van a könyv. Van toll, a tollban tinta. Nem csap le a mennykő, nem tör ki háború, hogy megakadályozza a dedikálást.

És akkor megtörténik.

Mindenki boldog.

Az író író lett. Az első ismeretlen olvasó avatta azzá.

Miért nem járok könyves eseményekre?

A cím kicsit félrevezető, mert éppenséggel járok – csak nem szívesen.

Nincs semmi metafizikai oka, egyszerűen nem érzem jól magam az ilyeneken. Ezért is furcsa, mikor honfitársaim a könyv ünnepének satöbbi nevezik az ilyen összegyűléseket – nekem ugyanis valósággal kínszenvedés.

Elmondom, miért. (Persze, az igazi ok alighanem a személyiségemben keresendő.)

Barlanglakó vagyok. A kovid óta még inkább. Nem szeretek emberek közé menni, nem szeretem a szagukat, a lármájukat, a hülyeségeiket, azt, hogy méregetnek, miközben méregetem őket. Legszívesebben egy hegyi tanyán élnék tíz borjúméretű kutyával és három puskával, de egyelőre nem lehet… puskát tartani.

Természetesen ennek ellenére be kell mennem az emberek közé, meg kell szagolnom, hallgatnom és néznem őket, és el kell viselnem, hogy ők is hasonlóképpen tegyenek. Nehéz, fogvicsorítóan nehéz.

De a könyvünnepek még ennél is kínosabbak.

Az ember ugye ismer csomó mindenkit, mert mikor óvatosabban kellett volna bánni a barátságkötésekkel és haverkodásokkal, még nem volt ilyen bölcs, mint most, és mindenkivel összespannolt. Ezek az ismerősök többnyire az irodalom és környéke környékéről kerültek ki, így jó esély van rá, hogy a hasonló eseményeken összefusson velük az ember.

És itt jönnek a bajok: ha csak odabiccentek vagy köszönök nekik, de nem megyek oda kezelni és small talkolni, biztos lehetek benne, hogy egyrészt megsértődnek, másrészt ahogy keringek a könyvesbódék között, még ötször találkozunk, mely ötből én legalább négyszer tanácstalanul álldogálni látszom, mint John Travolta a Pulp Fiction-mémben, és minden jel szerint alig várom, hogy valaki szóba elegyedjen velem. Ilyenkor patakokban folyik a víz a hátamról, és nem a meleg/melegből kifolyólag obligát módon érkező könyvheti eső miatt.

Ha viszont odamegyek és small talkolni kezdek a kézfogás után, akkor 1. nagyon hamar elfogy a téma, és a kínosabbnál is kínosabb szintén-álldogálás lesz belőle; 2. meglátok valakit, akivel viszont szívesen beszélgetnék (van ilyen, igaz, csak kettő), de miután már jó tíz perce állunk egymás mellett szó nélkül (vagy akadozva az időjárásról vagy a könyvekről beszélgetve) az előző illetővel, halálciki odamenni a kedves ismihez, és hatalmas dumálásba kezdeni – ezért neki is csak odabiccentünk, amiből sértődés lesz, lásd fenn; 3. a kínos helyzet enyhítése céljából azonmód elmegyünk inni bármelyik kategória bármelyik tagjával, és pár óra múlva – miután mindenki mindenkiről megmondja a részeg ember őszinte véleményét – azon veszük észre magunkat, hogy tök ismeretlen alakokkal ülünk egy asztalnál, és gondterhelt homlokráncolással beszélgetünk hülyeségekről, többnyire személyeskedő gonoszkodásokkal telerakva a monológjainkat.

Nyilván nem csak a könyves eseményeken érnek ezek az élmények, de itt aztán igazán koncentrálódnak.

Nem beszélve arról, mikor valakivel korábban már kétszer bemutatkoztunk egymásnak, én tehát kínmosollyal köszönök neki találkozáskor, ő viszont mintha nem ismerne meg – ezen napokig rágódom aztán. Vagy nekem köszön valaki, én viszont későn reagálok, mire kétségbeesetten megyek körbe a tömegben, hátha sikerül újra szembekerülni vele, és látványosan fogadni a köszönését.

És helyben is vagyunk: a túlkompenzálásnál.

Én ugyanis ha kínosnak érzem a szitut vagy bunkónak a viselkedésemet, túlkompenzálok. Á, ez a legkínosabb, már attól elszégyellem magam, hogy most leírom: ha az időjárás a téma, perceken belül eljutok a legbensőségesebb topikokig, olyasmiket mondok el vadidegeneknek, amiket senki másnak, csak éppen ne érezzék alibibeszélgetésnek az alibibeszélgetést; én fizetem egész este a piát, csak nehogy nekik legyen kínos a velem való találkozás; kettőt veszek a szar könyvükből, ha dedikálnak, és ingyen adom a sajátomat, ha én dedikálok, és megtisztelnek azzal, hogy jóindulatú felémfordulást tanúsítanak.

Másnap aztán bánom, mint a fene, szégyellem magam, sms-eket írok, hogy bizalmas volt minden, amit mondtam (azóta tudja már az egész város), és elhatározom, hogy én többet aztán biztosan ki nem megyek! Persze abban a pillanatban elkezd gyötörni az aggodalom, hogy ha viszont tényleg nem megyek ki, lemaradok valamiről, például arról, ahogy a többi író engem pletykál és pocskondiáz részegen egy asztal körül, rögtön a small talk után, tehát mégiscsak kimegyek… és kezdődik elölről az egész.

Nos, mindezen okoknál fogva pár éve tényleg nem járok ki… de ennek is rossz vége lesz, hiszen lassan a saját dedikálásomra vagy fellépéseimre se megyek el – jóllehet ha felszívom magam, és beveszek néhány marék nyugtatót, aránylag vicces és könnyednek tűnő tudok lenni –, pedig ez így húszévnyi jelenlét után azért elvárás (csak a nyugtató mennyisége növekszik nyugtalanítóan).

És hogy miért éppen most írok erről?

Mert az egyik már lement, a másik még a jövő jótékony homályába vész. Nyár van, és nem kell találkozni senkivel, max vadidegenekkel meg egy jó pszichológussal, de amúgy tényleg senkivel, hála a fennvaló Jóistennek.

Mikor beszéljünk irodalomról?

A válasz: soha.

Az irodalomról nem kell beszélni, és az irodalomról nem beszélni kell. Hallgatni kell róla, és olvasni kell. Beszélni veszélyes: mert általában nem az irodalomról beszélünk, hanem az irodalom ürügyén az irodalmi életről – és az tényleg gáz. Ha mégis sikerül csak az irodalomról beszélni, akkor az meg… kövezzenek meg érte: unalmas.

Unalmas, mert mindenki a maga meggyőződését hajtogatja, a maga szempontjait érvényesíti, semmi nem változik meg tőle, mert ebből a mederből kilépni a legnehezebb, minden marad a régiben – akkor meg minek beszélni róla? Nem szükséges persze, hogy egyik beszélő meggyőzze a másikat, de azért parányi elgondolkodás nem ártana, mégiscsak jó volna: de ilyen hírből sincs. Hiába hallgatunk áhítattal valakit a legújabb kori irodalomelméletről értekezni, mert abból legfeljebb csak az ámulat marad, hogy ez az ipse vagy ipselány milyen okos – legújabb kori irodalomelméletet akkor sem fogunk olvasni. Hiába hallgatunk valakit Jókairól okosan beszélni, mert attól nem fogjuk Jókait többször elővenni. Az ilyen folyamatok mindig önmagukban teljesednek, szervesen és önmagukból fejlődnek ki: a szellemi érettség egyszer csak eljut arra a szintre, hogy az ember szinte gondolkodás nélkül, automatikusan nyúl egy szakkönyvért, vagy veszi elő (jó esetben újra) Jókai nagyregényeit, elbeszéléseit: életművét. Mert kívánja, igénye van rá – és semmi esetre sem azért, mert valaki azt mondta: Jókai jó. (Mellesleg nagyon aggasztó az is, mennyire szűkre szabott a szókincsünk, mikor valaminek a nagyszerűségét kell prezentálni, pedig hát íróemberek volnánk, szómágusok úgyszólván… hát francokat.)

De ami a fentieknél is veszélyesebb (különösen, hogy a fentiek egyáltalán nem veszélyesek, csak ilyen önmagukban/önmaguktól/önmagukért létező létezők), az az irodalmi életről való beszéd. Egy olyan kis közösségben, mint a kortárs magyar irodalom, szinte semmit sem lehet büntetlenül és annak a beszélye (oké, veszélye) nélkül kimondani, hogy az a dolog: vissza ne jutna (oké: vissza ne ütne). Visszajut (visszaüt) a pletyka (oké, „beszélgetés”, „igényes eszmecsere”) a tárgyához – személyéhez. Nem lehet már egy jóízűt kritizálni sem!