A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Benjamin Black: The Black-Eyed Blonde

Henry Holt and Company, LLC, New York, 2014

Fordította: Roboz Gábor

Szerkesztette: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by John Banville Inc. and Raymond Chandler Limited

All rights reserved.

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-657-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Joseph Isaacnek és Ruby Ellennek

1

Tipikus nyári kedd délután volt, amikor felmerül az emberben, hogy már nem is forog a Föld. Az íróasztalomon lévő telefon nagyon úgy festett, mint ami tudja, hogy figyelik. Irodám poros ablaka alatt autók csordogáltak az utcán, a járdán szép városunk néhány finom polgára baktatott, kalapos férfiak tartottak nagyrészt a semmibe. Megakadt a szemem egy nőn, aki a Cahuenga és a Hollywood sarkán várta, hogy zöldre váltson a lámpa. Hosszú lába volt, karcsúsított, krémszínű, válltöméses kosztümkabátja és szűk, tengerészkék szoknyája. Kalap is volt a fején, parányi holmi, mintha egy kis madár boldogan odatelepedett volna oldalt a hajkoronájára. Előbb balra nézett, aztán jobbra, aztán megint balra – biztosan szófogadó kislány lehetett annak idején –, majd átkelt a napsütötte utcán, kecsesen lépdelve saját árnyékán.

Eddig elég tinglitangli volt a szezon. Egy hétig testőrt játszottam egy fazonnak, aki New Yorkból repült ide egy Clipperrel. Bokszos volt, arany kézelőt viselt, a kisujján pedig gyűrűt, rajta egy szeder nagyságú rubinttal. Azt mondta, üzletember, én meg úgy döntöttem, hiszek neki. Egyfolytában aggodalmaskodott, szakadt róla a víz, de végül semmi sem történt, és kifizetett. Aztán Bernie Ohls a seriffhivatalból összeismertetett egy kedves kis öregasszonnyal, akinek a narkós fia elcsaklizta néhai férje ritka érmegyűjteményét. Kellett egy kicsit izmoskodnom, hogy visszaszerezzem, de nem történt semmi komoly. Az egyik érmén Nagy Sándor arcképe volt, egy másikon Kleopátra profilból, azzal a nagy orrával; sosem értettem, mit látnak benne.

Egy nap berregni kezdett a csengő, vagyis valaki kinyitotta a kinti ajtót, aztán hallottam, hogy egy nő átsétál a váróhelyiségen, és egy pillanatra megáll az irodám ajtaja előtt. A fapadlón kopogó magas sarkú hangja mindig elindít bennem valamit. Már éppen kiszóltam volna az erre a célra tartogatott baritonomon, bízhat-bennem-detektív-vagyok stílusban, hogy nyugodtan beléphet, amikor belépett ő magától is, bármiféle kopogás nélkül.

Magasabb volt, mint amilyennek az ablakból tűnt, magas és vékony, a válla széles, a csípője keskeny. Más szóval a zsánerem. A kalapjának fátyla is volt, finom, pöttyös fekete selyem, pont az orra hegyéig ért – szép kis orrhegy volt, egy nagyon szép orré, arisztokratikus, de nem túl vékony vagy hosszú, egyáltalán nem olyan, mint Kleopátra túlméretes heftije. Könyékig érő, halvány krémszínű kesztyűt viselt, passzolt a kosztümjéhez, és valamilyen ritka állat irhájából készült, amely vélhetően azzal töltötte rövid életét, hogy vidáman ugrándozott alpesi kőszirteken. Kedves mosolya volt, barátságos – már persze csak egy bizonyos pontig –, és kissé féloldalas a maga vonzóan kaján módján. A haja szőke volt, a szeme fekete, fekete és mély, akár egy hegyi tó, és ízlésesen elkeskenyedett a külső szemzug felé. Szőke haj és fekete szem, ilyen kombinációval sem találkozni mindennap. Próbáltam nem fixírozni a lábát. Pedig a kedd délutánok istene a jelek szerint arra jutott, hogy megérdemlek egy kis kedélyjavítót.

– Cavendishnek hívnak – szólalt meg a nő.

Hellyel kínáltam. Ha tudtam volna, hogy kifejezetten hozzám jön, egész biztosan megfésülködöm, és felviszek egy pötty arcszeszt a fülcimpám mögé. Így viszont be kellett érnie azzal, amilyen voltam. Nem úgy tűnt, hogy komoly kifogása van a látvány ellen. Leült az íróasztalom előtti székre, amelyre mutattam, és ujjról ujjra haladva lehámozta a kesztyűjét, miközben higgadt, fekete szemével végigmért.

– Mit tehetek önért, Miss Cavendish?

– Mrs.

– Elnézést. Mrs. Cavendish.

– Egy barátom mesélt magáról.

– Tényleg? Remélem, csupa jót.

Megkínáltam az egyik Camelből, amelyet az íróasztalomon tartok egy dobozban az ügyfelek számára, mire kinyitotta lakkbőr retiküljét, kivett belőle egy ezüst cigarettatárcát, és a hüvelykujjával felpattintotta. Sobraine Black Russian, mi más? Amikor meggyújtottam egy gyufát, és az asztal felett átnyújtottam, előrehajolt, a szempilláját is leszegve lehajtotta a fejét, és az egyik ujjbegyével egy pillanatra hozzáért a kézfejemhez. Lenyűgözött gyöngyház rózsaszín körömlakkja, de az észrevételt megtartottam magamnak. Hátradőlt, szűk kék szoknyájában keresztbe tette a lábát, és ismét azzal a hűvösen méricskélő tekintettel nézett rám. Láthatóan még mindig nem sikerült eldöntenie, mihez kezdjen velem.

– Azt akarom, hogy kerítsen elő nekem valakit.

– Értem. Kiről lenne szó?

– Úgy hívják, Peterson. Nico Peterson.

– Barátja?

– A szeretőm volt.

Ha arra számított, hogy a döbbenettől elalélok, csalódnia kellett.

– Volt?

– Igen. Eltűnt. Elég rejtélyes módon, még csak el sem köszönt.

– Ez mikor történt?

– Két hónapja.

Miért várt ilyen sokáig, hogy felkeressen? Úgy döntöttem, nem kérdezek rá, legalábbis még nem. Furcsa érzés volt, hogy azzal a fagyos tekintettel mered rám, a fátyla áttetsző fekete hálója mögül. Mintha egy titkos ablakon keresztül nézett volna – nézett és méregetett.

– Azt mondja, eltűnt. Úgy érti, csak az ön életéből, vagy teljesen?

– A jelek szerint mindkettő.

Vártam, hogy kifejti, de csak hátradőlt, és újra elmosolyodott. Az a mosoly: mintha valamikor régen meggyújtott volna valamit, amit aztán most hagyott parázslani. Gyönyörű felső ajka volt, kidudorodott, mint egy csecsemőnek, puhának tűnt, és kissé duzzadtnak, mintha az utóbbi időben sok csókot osztogatott volna, és nem ám csecsemőknek. Valószínűleg megérezte, hogy feszengek a fátyol miatt, mert felemelte a kezét, és elhajtotta az arca elől. Így a szeme még hangsúlyosabb lett, csillogó koromfekete, belenézve meg is akadt valami a torkomban.

– Akkor meséljen egy kicsit az ön Mr. Petersonjáról.

– Elég magas, mint ön. Sötét hajú. Jóképű, a maga puhány módján. Olyan idétlen kis bajsza van, mint Clark Gable-nek. Igényesen öltözködik, legalábbis öltözködött, amíg még volt beleszólásom.

Eközben kivett a retiküljéből egy rövid elefántcsont cigarettaszipkát, és beleillesztette a Black Russiant. Fürge ujjai voltak, vékonyak, de azért volt bennük erő.

– Mr. Peterson mivel foglalkozik?

Jéghideg szemvillanással nézett rám.

– Mármint miből él? – kérdezett vissza, és elgondolkodott. – Találkozik emberekkel.

Ezúttal én dőltem hátra a székemen.

– Ezt hogy érti?

– Ahogy mondom. Gyakorlatilag akárhányszor találkoztunk, mindig rohannia kellett. Találkoznom kell egy fickóval. Van az a fazon, muszáj találkoznom vele.

Jól utánozta, kezdett kialakulni bennem egy kép Mr. Petersonról, és már most nagyon úgy tűnt, hogy nem illik Mrs. Cavendishhez.

– Szóval egy kis buzgómócsing – mondtam.

– És sajnos hiába törte magát, nem igazán járt eredménnyel. Mármint látható eredménnyel, vagy legalábbis olyannal, amit én észrevettem volna. Ha őt kérdezi, nyilván azt fogja mondani, hogy filmsztárok ügynökeként dolgozik. Általában olyanokhoz kellett rohangálnia, akik valamelyik stúdióval álltak kapcsolatban.

Érdekesen váltogatott az igeidők között. Akárhogy is, az volt a benyomásom, hogy Mrs. Cavendish számára ez a Peterson csóka nagyon is a múlté. De akkor miért akarta előkeríteni?

– A filmiparban dolgozik?

– Azt nem mondanám, hogy a filmiparban. Maradjunk annyiban, hogy a peremébe próbál belekapaszkodni az ujjhegyeivel. Volt némi sikere Mandy Rogersszel.

– Ismernem kéne a nevet?

– Sztárjelölt. Nico azt mondaná, naiva. Lényegében Jean Harlow, csak a tehetsége nélkül.

– Jean Harlow-nak volt tehetsége?

Erre elmosolyodott.

– Nico meg van róla győződve, hogy amihez nyúl, az arannyá változik.

Elővettem a pipám, és megtöltöttem. Ekkor esett le, hogy a dohánykeverékben, amelyet használtam, volt némi Cavendish. Úgy döntöttem, nem osztom meg Mrs. Cavendishsel ezt az örömteli véletlent; lelki szemeim előtt láttam, ahogy unottan elmosolyodik, és megvetően megrándul a szája sarka.

– Régóta ismeri az ön Mr. Petersonját?

– Nem régóta.

– Mennyire régóta a nem régóta?

Vállat vont, ami annyit tett, hogy a jobb válla egy pillanatra feljebb rándult.

– Egy éve? – Kérdést csinált belőle. – Hadd gondolkodjam. Nyáron ismerkedtünk meg. Talán augusztusban.

– Hol? Mármint hol ismerkedtek meg?

– A Cahuilla Klubban. Ismeri? Palisadesben van, a Csendes-óceán partján. Lovaspólópályák, úszómedencék, sok okos és szép ember. Olyan hely, ahol egy magafajta szimat be sem teheti a lábát az elektronikus rendszerrel felügyelt kapukon. – Ez utóbbi mondatot nem mondta, de én akkor is hallottam.

– A férje tud róla? Magáról és Petersonról?

– Ezt nem tudom megmondani.

– Nem tudja vagy nem akarja?

– Nem tudom. – Lenézett az ölében heverő krémszínű kesztyűre. – Mr. Cavendishnek és nekem… hogy is mondjam… van egy egyezményünk.

– Amennyiben?

– Ne legyen álszent, Mr. Marlowe. Biztos vagyok benne, hogy nagyon jól tudja, milyen egyezményre gondolok. A férjem szereti a lovaspólót és a pincérlányokat, nem feltétlenül ebben a sorrendben.

– És maga?

– Én sok mindent szeretek. Leginkább a zenét. Mr. Cavendish kétféleképpen szokott reagálni a zenére, a hangulatától és véralkoholszintjétől függően. Vagy hányni kezd tőle, vagy nevetni. És nem valami dallamos a nevetése.

Felálltam, a pipámmal az ablakhoz sétáltam, és kinéztem rajta, csak úgy. Az utca túloldalán lévő irodában egy titkárnő görnyedt az írógépe fölött skótkockás blúzban és a diktafonjából lógó fülhallgatóval, és vadul kalapált. Elmentünk már párszor egymás mellett az utcán. Kedves kis arca volt, és félénk mosolya, olyasfajta lány volt, aki az anyjával él, és vasárnaponként fasírtot csinál ebédre. Magányos város ez.

– Mikor látta utoljára Mr. Petersont? – kérdeztem, de még mindig nem vettem le a szemem Miss Remingtonról. Egy szó sem hallatszott mögülem, mire megfordultam. Mrs. Cavendish nyilvánvalóan nem úgy volt berendezkedve, hogy bárkinek is a hátához címezze a mondandóját. – Ne is törődjön velem. Gyakran álldogálok ennél az ablaknál, tűnődöm a világ dolgain.

Visszamentem, és leültem. A pipámat a hamutartóba raktam, és összefűztem a kezem, majd az ujjperceimre támasztottam az állam, hogy megmutassam, tudok én figyelni, ha nagyon akarok. Mrs. Cavendisht a jelek szerint meggyőzte a bemutatóm, hogy minden idegszálammal rá összpontosítok.

– Már elmondtam, mikor láttam utoljára. Úgy egy hónapja.

– Hol?

– Történetesen pont a Cahuilla Klubban. Egy vasárnap délután. A férjem épp egy különösen fárasztó chukkeren vett részt. Az egy…

– Játékrész a lovaspólóban, tudom.

Előrehajolt, és a pipám feje mellé pöckölt egy kis cigarettahamut. Még az íróasztal túlvégéről is megéreztem parfümje enyhe illatát. Olyan volt, mint a Chanel No. 5. – bár az én orromnak minden parfüm olyan, mint a Chanel No. 5., vagy legalábbis addig olyan volt.

– Mr. Peterson tett rá bármilyen utalást, hogy sátrat bont? – kérdeztem.

– Sátrat bont? Furcsán fogalmaz.

– Ez kevésbé tűnt drámainak, mint az eltűnt, ahogy ön fogalmazott.

Elmosolyodott, és egészen aprót biccentett, hogy jelezze, enyém a pont.

– Nagyjából úgy viselkedett, mint általában. Kicsit talán szétszórtabb volt, talán valamivel idegesebb is, bár lehet, hogy csak utólag gondolom így. – Tetszett, ahogy beszél, nagy presztízsű főiskolák borostyánnal benőtt falai jutottak róla eszembe, és értékpapírok, amelyeket szép kalligrafikus írással körmöltek fel valamilyen pergamenre. – Az mindenesetre biztos, hogy semmi jelét nem adta, hogy hamarosan – ekkor újra elmosolyodott – sátrat bont.

Egy időre elgondolkodtam, és hagytam is, hogy lássa rajtam.

– Mondja – szólaltam meg aztán –, mikor jött rá, hogy már nem tudja elérni? Úgy értem, mikor jutott arra a következtetésre, hogy – most rajtam volt a sor a mosolygással – eltűnt?

– Többször is telefonáltam neki, nem vette fel, és nem hívott vissza. Aztán beugrottam hozzá. A tejet még mindig hozták neki, és az újságok is gyűltek a verandáján. Nem rá vallott, hogy így otthagyjon csapot-papot. Egyes dolgokban kimondottan óvatos volt.

– Elment a rendőrségre is?

Elkerekedett a szeme.

– A rendőrségre? – kérdezett vissza, és azt hittem, mindjárt elneveti magát. – Az nem lett volna szerencsés. Nico meglehetősen félénken viselkedett a rendőrökkel, nem örült volna, ha ráküldöm őket.

– Mit ért az alatt, hogy félénken viselkedett? Volt valami rejtegetnivalója?

– Mindannyiunknak van. Nem igaz, Mr. Marlowe? – Ismét tágra nyílt az a szépséges szeme.

– Attól függ.

– Mitől?

– Sok mindentől.

Sehová sem tartottunk, ráadásul egyre táguló körökben.

– Hadd kérdezzem meg, Mrs. Cavendish, ön mit gondol, mi történt Mr. Petersonnal?

Megint produkálta szabad szemmel szinte észrevehetetlen vállvonogatását.

– Nem tudom, mit gondoljak. Ezért jöttem magához.

Bólintottam – reményeim szerint bölcsen –, aztán felvettem a pipámat, és babráltam vele, lenyomkodtam a bagót, ilyesmi. Hasznos kis kellék a pipa, ha az ember megfontoltnak akar látszani.

– Megkérdezhetem – szólaltam meg végül –, miért várt ilyen sokáig, mielőtt eljött volna hozzám?

– Sokáig vártam volna? Úgy voltam vele, hogy előbb vagy utóbb úgyis előkerül. Hogy egy nap megszólal a telefon, és ő lesz az; Mexikóból vagy valahonnan máshonnan hív.

– Miért pont Mexikóból?

– Akkor Franciaországból, a Riviéráról. Vagy valami szokatlanabb helyről, mondjuk Moszkvából vagy Sanghajból, tudom is én. Nico szeretett utazni. Nyughatatlan volt, csak így bírta. – Előrébb dőlt egy kicsit, enyhe türelmetlenség érződött rajta. – Vállalja az ügyet, Mr. Marlowe?

– Megteszek minden tőlem telhetőt. De még ne hívjuk ügynek, legalábbis egyelőre ne.

– Mik a feltételei?

– A szokásosak.

– Nem állíthatom, hogy tudom, milyenek a szokásos feltételek.

Nem is igazán számítottam erre.

– Száz dollár előre, és naponta huszonöt plusz a költségek, amik a tájékozódás közben felmerülnek.

– Meddig fog tartani a tájékozódása?

– Az is attól függ.

Pár pillanatig csendben volt, és visszaköltözött a szemébe a méricskélő tekintet, amitől egy kicsit fészkelődni kezdtem.

– Még nem is kérdezett rólam semmit – mondta aztán.

– Pedig titkon ezen dolgoztam.

– Akkor hadd spóroljak meg egy kis munkát. A lánykori nevem Langrishe. Hallott már a Langrishe Illatok Rt.-ről?

– Hogyne. A parfümös vállalat.

– Dorothea Langrishe az anyám. Özvegy volt, amikor átköltözött ide Írországból. Magával hozott, és itt, Los Angelesben alapította meg a vállalatot. Ha hallott róla, akkor tudja jól, milyen sikeres. Neki dolgozom, pontosabban vele, ahogy ő szereti mondani. A lényeg, hogy meglehetősen gazdag vagyok. Azt akarom, hogy találja meg nekem Nico Petersont. Szegény, szerencsétlen teremtés, de akkor is az enyém. Megfizetem, bármennyit is kér.

Megfordult a fejemben, hogy újra birizgálom egy kicsit a pipámat, de arra jutottam, másodjára már túl átlátszó lenne. Inkább fapofával, üres tekintettel a szemébe néztem.

– Ahogy mondtam, Mrs. Cavendish, száz dollár előre, aztán naponta huszonöt plusz a költségek. Számomra minden ügy különleges ügy.

Elmosolyodott, és megnyalta az ajkát.

– Azt hittem, egyelőre még nem akarja ügynek hívni.

Ezúttal neki járt a pont. Kinyitottam az egyik fiókot, kivettem belőle a szokványos szerződést, és egy ujjbegyemmel áttoltam Mrs. Cavendishnek az íróasztalon.

– Ezt vigye magával, olvassa el, és ha egyetért a feltételekkel, írja alá és juttassa vissza hozzám. Addig is adja meg Mr. Peterson lakcímét és telefonszámát. És bármilyen más információt, ami ön szerint hasznos lehet számomra.

Pár pillanatig a szerződésre meredt, mintha azon vacillált volna, hogy elvigye-e vagy hozzám vágja. Végül felvette, gondosan összehajtogatta, és betette a retiküljébe.

– Van egy lakása Nyugat-Hollywoodban, a Bay City sugárút mellett. – Megint kinyitotta a retiküljét, kivett belőle egy kis bőrkötésű noteszt és egy vékony, aranyszínű ceruzát. Lefirkantott néhány sort, aztán kitépte a lapot, és átnyújtotta. – Napier utca. Ha nem elég szemfüles, lemarad róla. Nico szereti az elszigetelt helyeket.

– Emlékszem, amolyan félénk alkat.

Felállt, míg én ülve maradtam. Újra megéreztem a parfümje illatát. Tehát nem Chanel volt, hanem Langrishe; a pontos nevét vagy számát később mindenféleképpen kinyomozom.

– Szükségem lesz valamilyen elérhetőségre önhöz is – mondtam.

A kezemben lévő noteszlapra mutatott.

– Felírtam a telefonszámom. Hívjon, amikor csak szüksége van rá.

Elolvastam a címét: Ocean Heights 444. Ha egyedül lettem volna az irodában, biztosan füttyentek egyet. Arrafelé csak a társadalom krémje lakik, külön bejáratú utcákon, a hullámok csak úgy nyaldossák a talpukat.

– Még nem árulta el a nevét – jegyeztem meg. – Mármint a keresztnevét.

Ettől valami oknál fogva enyhén elpirult és leszegte a fejét, majd gyorsan újra felemelte.

– Clare, i nélkül. Írországban, a szülőhazámban így írják. – Finoman, megjátszott szomorúsággal grimaszolt. – Ha a régi otthonáról van szó, anyám meglehetősen szentimentális tud lenni.

Beraktam a noteszlapot a tárcámba, felegyenesedtem és kiléptem az íróasztal mögül. Lehet az ember bármilyen magas, egyes nők jelenlétében úgyis alacsonyabbnak érzi magát. Lenéztem Clare Cavendishre, de úgy éreztem, mintha felnéznék rá. Kinyújtotta a kezét, én pedig megráztam. Bármilyen rövid ideig tart is, két ember első érintkezésében mindig van valami.

Kikísértem a lifthez, ahol még egyszer röviden rám mosolygott, aztán eltűnt a szemem elől.

Miután visszamentem az irodámba, elfoglaltam szokásos őrhelyem az ablaknál. Miss Remington, a titkárnők gyöngye változatlanul püfölte a billentyűket. Próbáltam szuggerálni, hogy nézzen fel és vegyen észre, de hiába. Igaz, mit csináltam volna, elkezdek integetni, mint valami félcédulás?

Clare Cavendish járt a fejemben. Valami nem állt össze. Magánnyomozóként nem vagyok teljesen ismeretlen, de Dorothea Langrishe lánya, aki az Ocean Heightsra és más pazar helyekre bejáratos, miért pont engem akart megbízni a volt szeretője előkerítésével? Eleve miért szűrte össze a levet Nico Petersonnal, aki – ha a jellemzése megfelel a valóságnak – csak egy piti csaló, élére vasalt öltönyben? Nehéz, bonyolult kérdések, és amúgy sem könnyű koncentrálni, ha az embernek Clare Cavendish nyílt tekintete és a benne csillogó játékos, sokatmondó fény jár az eszében.

Amikor megfordultam, észrevettem a cigarettaszipkát az íróasztalom sarkán, ahol hagyta. Az elefántcsont ugyanolyan feketén fénylett, mint a szeme. Az előleget is elfelejtette kifizetni. Nem úgy tűnt, mintha lenne jelentősége.

2

Clare Cavendishnek igaza volt: a Napier utca nem igazán reklámozta magát, de még időben kiszúrtam, és lekanyarodtam a sugárútról. Az utca enyhén emelkedett, és a dombok felé tartott, amelyek füstös kék párába burkolóztak a távolban. Lassan gurultam, figyeltem a házszámokat. Peterson kéglije valamelyest úgy nézett ki, mint egy japán teaház, vagy legalábbis, amilyennek egy japán teaházat képzeltem. Földszintes volt, sötétvörös fenyőből épült, a tornác körbefutott rajta, a zsindelyes tető pedig négy finoman emelkedő részből állt, amelyek egy szélkakasban értek össze. Az ablakok keskenyek, a redőnyök lehúzva. Minden jel arra utalt, hogy itt már rég nem lakik senki, egy ideje az újságkihordó sem járhatott erre. Leparkoltam, és felsétáltam a három falépcsőn a verandára. A napsugarakat visszaverő falakból a kreozot olajos bűze párolgott. Megnyomtam a csengőt, de nem szólalt meg, úgyhogy tettem egy próbát a kopogtatóval. Egy üres ház valahogy úgy nyeli el a hangokat, mint egy száraz szurdok a vizet. Közel hajoltam az ajtóba épített üveglaphoz, próbáltam kiszaszerolni, mi lehet a mögötte lévő csipkés függönyön túl. Nem sok mindent láttam, csak egy átlagos nappalit, benne átlagos holmikkal.

Ekkor valaki megszólalt mögöttem.

– Nincs otthon, miszter.

Megfordultam. Öreg fickó volt, kopottas, kék munkaruhát és gallér nélküli inget viselt. A fejformája olyan volt, mint egy mogyoró héja: nagy koponya és nagy áll, köztük beesett arc és fogatlan, enyhén tátott száj. Az állkapcsát egyhetes, őszes borosta fedte, a sörték csillogtak a napsütésben. Úgy festett, mint egy jócskán leharcolt westernszínész. Az egyik szeme be volt csukva, a másikkal rám hunyorgott, miközben komótosan jobbra-balra mozgatta az állkapcsát, akár egy kérődző tehén.

– Mr. Petersont keresem – szólaltam meg.

Félrefordította a fejét, és szárazon köpött egyet.

– Én pedig megmondtam, nincs otthon.

Lesétáltam a lépcsőn. Láttam az öregen, hogy kicsit elbizonytalanodik, nyilván azt próbálta felmérni, ki lehetek és mekkora bajt okozhatok. Elővettem a cigarettámat, és megkínáltam. Mohón elvett egy szálat, és az alsó ajkához nyomta. A hüvelykujjam körmén meggyújtottam egy gyufát, és felé nyújtottam.

Ekkor, pár lépésre tőlünk, a száraz fűben ciripelni kezdett egy tücsök, ami felért egy ágyúdörrenéssel. A nap perzselt, és forró szellő fújdogált, örültem is, hogy rajtam van a kalapom. A vén szivar fején nem volt semmi, de mintha fel sem tűnt volna neki, milyen dögmeleg van. Jó mélyen beleszívott a cigarettába, lent tartotta a füstöt, majd eregetett pár gomolyagot.

A fűbe dobtam az elégett gyufát.

– Aztat nem lett volna szabad – jegyezte meg az öreg. – Tüzet gyújt, aztán füstbe megy egész Nyugat-Hollywood.

– Ismeri Mr. Petersont?

– Hát hogyne. – Maga mögé intett, az utca túloldalán roskadozó kalyibára. – Ott lakom én. Régen néha átjárt, tengett-lengett, adott egy szál cigit.

– Mióta nem járt itt?

– Lássuk csak. – Meghányta-vetette, hunyorgott is rendesen. – A’sszem, olyan hat-hét hete láttam utoljára.

– Gondolom, nem említette, hová megy.

Vállat vont.

– Nem is láttam elmenni. Csak feltűnt egy nap, hogy nincs itt.

– Hogyan?

Felnézett, és megrázta a fejét, mintha víz került volna a fülébe.

– Mit hogyan?

– Hogyan tűnt fel, hogy nincs itt?

– Hát, nem volt itt, és kész. – Elgondolkodott. – Maga zsaru?

– Olyasmi.

– Az mit jelent?

– Magánhekus.

Úgy elkezdett vihogni, hogy felköhögte a turhát.

– Egy magánhekus nem olyasmi, mint egy zsaru, legfeljebb az álmaiban.

Sóhajtottam. Miután kiderül az emberről, hogy magánzó, mindenki azt hiszi, akármit lehet neki mondani. Bár, azt hiszem, lehet is. Az aggastyán olyan önelégülten vigyorgott rám, mint egy tyúk, amely épp az imént tojt egy tojást.

Végignéztem az utcán. Joe Falatozója. Príma Patyolat. Egy autószerelő műhely, ahol egy olajfoltos szaki bíbelődött egy rozoga Chevy belsőségeivel. Elképzeltem, amint Clare Cavendish kilép valami alacsony padlójú, sportos járgányból, és finoman felhúzza az orrát.

– Milyen embereket hozott ide Peterson? – kérdeztem.

– Embereket?

– Barátokat, ivócimborákat. Ismerősöket a filmes világból.

– Filmes világból?

Erre máris ráuntam.

– Na és, mi a helyzet a barátnőkkel? Van neki?

Válasz helyett kitört belőle a nevetés, és nem volt valami kellemes a fülnek.

– Hogy van-e ne-ki? – kérdezte tagoltan. – Ide hallgasson, miszter, több bigéje volt, mint amennyivel elbírt volna. Szinte minden este mást hozott haza.

– Ezek szerint alaposan szemmel tartotta.

– Csak láttam néha, ennyi – közölte morcosan védekező hangon. – Csomószor felkeltettek, olyan nagy ricsajt csináltak. Egyikük egy este elejtett valamilyen üveget a járdán, azt hiszem, pezsgőset. Mintha egy taposóakna robbant volna fel. A spiné meg csak nevetett.

– Egyik szomszéd sem panaszkodott az ilyen tivornyákra?

Szánakozva nézett rám.

– Milyen szomszéd?

Biccentettem. A nap továbbra sem kegyelmezett. Elővettem egy zsebkendőt, és megtörölgettem a tarkóm. Ezen a környéken vannak nyári időszakok, amikor a nap úgy nekiesik az embernek, mint egy gorilla a banánnak.

– Hát, azért kösz – mondtam, és elsétáltam az öreg mellett. A levegő fodrozódott az autóm teteje fölött. Arra gondoltam, meg fog égni a kezem, ha hozzáérek a kormányhoz. Néha eljátszom a gondolattal, hogy átköltözöm Angliába, ahol állítólag még a nyári kánikula idején is hűvös van.

– Nem maga az első, aki utána érdeklődött – jegyezte meg a férfi mögöttem.

Megfordultam.

– Nem mondja.

– Pár babzabáló is megjelent itt múlt héten.

– Mexikói?

– Azt mondtam én is. Ketten voltak. Rendesen kicsípték magukat, de egy babzabáló öltönyben-nyakkendőben is babzabáló, nem igaz?

A nap eddig a hátamat tűzte, most a mellkasomat. Éreztem, hogy a felső ajkamon izzadságcsepp formálódik.

– Beszélt velük?

– Áh. Valami olyan kocsival hajtottak ide, amilyet én még életemben nem láttam, biztos náluk gyártották. Magas és széles volt, mint egy ágy a kuplerájban, ponyvatetővel, ami tele volt lyukakkal.

– Ez mikor történt?

– Két-három napja. Ólálkodtak egy darabig a ház körül, benéztek az ablakokon, mint maga, aztán beszálltak a kocsiba, és elhúzták a belüket. – Megint köpött egyet szárazon. – Nem csípem én ezeket a babzabálókat.

– Veszem észre.

Mogorván nézett rám, és szipákolt egyet.

Megint hátat fordítottam neki, és elindultam tűzforróra hevült autóm felé. Ismét megszólalt:

– Maga szerint visszajön? – Én pedig ismét megálltam. Kezdtem úgy érezni magam, mint a lakodalom vendége, aki nagyon megszabadulna már a Vén Tengerésztől.

– Kétlem.

Megint szipákolt.

– Hát, nem sokan hiányolják, az már igaz. De én kedveltem.

Már csak fél centi maradt a dekkjéből, úgyhogy eldobta a fűbe.

– Aztat nem lett volna szabad – mondtam, miközben beszálltam a kocsiba.

Kész csoda volt, hogy amikor az ujjaim hozzáértek a kormányhoz, nem kezdtek el sisteregni.

3

Ahelyett, hogy visszamentem volna az irodába, a sarkon bekanyarodva elhajtottam Barney Bisztrójáig, hátha ott magamba tölthetek valami hideget. A kócerájt az én ízlésemnek túlságosan is bohémra hangolták, túl sok vendége igyekezett mindenáron művésznek eladni magát. Az a régi, ütött-kopott tábla a „Köcsögöknek kívül tágasab” felirattal még mindig a bárpult fölött lógott. Az idők során feltűnt, hogy a Barney-nál dolgozók nem jeleskednek a helyesírásban. Barney-ba biztos annyira beleállt az ideg, hogy az utolsó b-re már nem maradt ereje. A csapos mindenesetre korrekt fazon volt, aki birkatürelmével többször végighallgatta késő esti zsörtölődéseimet, mint ahány ilyen alkalomra szívesen visszaemlékszem. Travis néven mutatkozott be, de hogy ez a vezeték- vagy a keresztneve volt-e, meg nem mondtam volna. Nagydarab, szőrös felkarú figura volt, bal bicepszén aprólékosan kidolgozott tetoválás virított, vörös rózsákkal átfont kék vasmacska; bár szerintem legfeljebb fürdeni járt a tengerhez. A „tágasab” helyre utaltak körében nagy népszerűségnek örvendett, és az illetők a figyelmeztetés ellenére – vagy talán pont ennek köszönhetően – rendszeresen jártak ide. Travis egy időben mindig elmesélt egy vicces anekdotát Errol Flynnről, aki egyik este csinált itt valamit a bambuszdobozában őrzött kígyójával, de a csattanót elfelejtettem.

Felmásztam egy bárszékre, és rendeltem egy mexikói sört. A pulton volt egy tányér, tele keményre főzött tojásokkal; elvettem egyet, és jó alaposan megsózva elfogyasztottam. A sótól és a tojássárgája szárazságától olyan volt, mintha egy kréta került volna a nyelvem helyére, úgyhogy kértem még egy Tecatét.

Lassú kora este volt, alig páran lézengtek a bisztróban. Travis, aki amúgy sem volt egy keblére ölelős típus, csak egy alig látható biccentéssel üdvözölt, amikor beléptem. Elgondolkodtam, vajon tudja-e a nevem. Valószínűleg nem. Azt tudta, mi a foglalkozásom, ebben elég biztos voltam, bár az nem rémlett, hogy valaha is szóba hozta volna. Amikor kevesen voltak, többnyire csak a pultnak támaszkodva állt, busa, szögletes fejét kissé lehajtotta, és távolba révedő tekintettel nézett ki a nyitott ajtón át az utcára, mintha egy rég elmúlt szerelem vagy egy megnyert bunyó járna az eszében. Nem sokat beszélt. Vagy síkhülye volt, vagy lángelme, soha nem tudtam eldönteni, melyik. Akárhogy is, kedveltem.

Megkérdeztem, ismeri-e Petersont. Nem gondoltam, hogy a fickó pont Barney Bisztrójába járt volna, de egy próbát megért.

– A Napierben lakik. Pontosabban egy ideje már nem járt ott.

Travis lassan visszatért, bárhol is bolyongott az emlékezés során.

– Nico Peterson? – kérdezett vissza. – Persze, ismerem. Délutánonként néha beugrott, ivott egy sört és evett egy tojást, mint te.

Most kötöttek össze másodjára Petersonnal – Clare Cavendish azt mondta, elég magas, mint én –, és bármennyire is gyenge volt a kapocs, nem örültem neki.

– Miféle fazon?

Egy vállrándítással ellazította kidolgozott izmait. Feszülős, fekete póló volt rajta, úgy állt ki belőle a tömzsi nyaka, mint egy tűzcsap.

– Kujon. Vagy legalábbis annak állítja be magát. Tipikus nőfaló, bajusszal, olajozott hajjal, szép hullámot is fésül bele. És vicces is, mindig megnevetteti őket.

– Ide hozta a barátnőit?

Travis kihallotta a hangomból a szkepticizmust; aki nők fejét akarja elcsavarni, nem Barney Bisztrójába viszi őket.

– Előfordult – mondta fanyar félmosollyal.

– Az egyikük viszonylag magas, szőke, fekete szemű, és a szája különösen emlékezetes?

Travis ismét óvatos mosolyával reagált.

– Ez alapján bármelyikük lehetne.

– Ennek jellegzetes a kisugárzása. Választékosan beszél és nagyon elegáns, Petersonnak valószínűleg túlságosan is.

– Bocs. Azokat, akik olyan dögösek, amilyennek ezt a nőt leírod, nem szoktam közelről megnézni. Elvonnák a figyelmem.

Ez a Travis csak a munkának élt. Aztán eszembe jutott, hogy talán nem csak ezért nem figyelte meg a nőket, és hogy talán megvolt rá a maga oka, miért nem szerette a bárpult feletti táblát.

– Mikor járt itt utoljára?

– Egy ideje nem láttam.

– Egy ideje, azaz…?

– Pár hónapja. Miért? Eltűnt?

– Úgy tűnik, elment valahová.

Csibészesen megvillant a szeme.

– Manapság már az is bűn?

Tanulmányoztam egy kicsit a söröspoharam, az aljánál fogva forgattam.

– Valaki keresi – mondtam.

– Az emlékezetes szájú nő?

Bólintottam. Ahogy már említettem, kedveltem Travist. A testalkata ellenére volt benne valami tisztaság és rendezettség, egyben volt. Akár még azt is el tudtam volna képzelni, hogy korábban mégiscsak matrózként dolgozott. De egyszer sem éreztem úgy, hogy rákérdezhetnék.

– Az előbb voltam a házánál. Semmit sem találtam.

A bárpult másik végéből jelzett egy vendég, Travis odament kiszolgálni. A helyemen maradtam, és elmerengtem pár dolgon. Például azon, hogy az első korty sör miért sokkal jobb mindig, mint a második. Ilyen mélységű filozofálásba szoktam néha bocsátkozni, nem véletlenül ismernek a gondolkodó ember nyomozójaként. Clare Cavendishen is elmerengtem, de arra jutottam, hogy – Travis szavaival élve – elvonja a figyelmem, és inkább visszatértem a sörös kérdéshez. A válasz talán az ital hőmérsékletében rejlik. Nem mintha a második korty annyival melegebb lenne az elsőnél, inkább arról lehet szó, hogy a száj az első hűvös nyelet ismeretében már tudja, mire számítson a másodiktól, és erre készíti magát, vagyis oda a meglepetés ereje, ebből következően nem elégül ki teljesen az örömelv. Hmm. Meggyőző magyarázatnak tűnt, de vajon tényleg elég kielégítő egy magamfajta szőrszálhasogatónak? Aztán Travis visszajött, és befejezhettem a nagy agytornát.

– Most ugrott be – mondta –, hogy nem is te érdeklődsz először Peterson barátunkról.

– Tényleg?

– Egy-két hete két mexikói is bejött, és tudni akarták, hogy ismerem-e.

Nyilván ugyanaz a páros, a lyukas tetős kocsival.

– Milyen mexikóiak?

– Csak simán mexikóiak – felelte amolyan bölcs mosollyal. – Üzletembereknek tűntek.

Üzletemberek. Képzelem. Mint az én kisujjgyűrűs emberem New Yorkból.

– Mondták, miért keresik?

– Nem. Csak megkérdezték, törzsvendég-e, mikor járt itt utoljára, ilyesmi. Nekik sem tudtam többet mondani, mint neked. Nem lett jobb kedvük.

– Morcos páros voltak, mi?

– Tudod, milyenek a mexikóiak.

– Ja. Sose könnyű megérteni, mit akarnak. Sokáig maradtak?

A poharamra bökött.

– Az egyikük egy sört ivott, a másik egy pohár vizet. Az volt a benyomásom, hogy valami fontos dolguk van.

– Igen, és miféle?

Pár pillanatig a plafont fürkészte.

– Azt nem tudom. De olyan komoly volt a tekintetük, amitől még a szemük is csillogott. Érted, mire gondolok?

Nem értettem, de azért bólintottam.

– Szerinted ennek a fontos dolognak súlyos következményei lehettek a mi Mr. Petersonunkra nézve?

– Igen. Az egyikük egyfolytában egy gyöngyháznyelű hatlövetűvel játszott, miközben a másik fogpiszkálónak használta a kését.

Nem gondoltam volna, hogy Travis ironizálós alkat.

– Mindenesetre vicces – mondtam. – Peterson nem olyasvalakinek tűnik, akinek bármilyen formában is mexikói üzletemberekkel lenne dolga.

– A határtól délre sok lehetősége van az embernek.

– Ebben teljesen igazad van.

Travis felvette az üres poharamat.

– Még egyet?

– Kösz, nem. Nehogy aztán megvaduljak.

Kifizettem, ami járt, lekászálódtam a bárszékről, és kimentem az estébe. Kicsivel hűvösebb lett, a levegőnek kipufogógázíze volt, és éreztem, hogy a fogaim között őrlöm az elmúlt nap salakját. Még távozás előtt odaadtam Travisnek a névjegykártyám, és megkértem, hogy hívjon fel, ha befut valamilyen hír Petersonról. Nem fogok tűkön ülni a telefon mellett, de Travis most már legalább biztosan tudja a nevem.

Hazahajtottam. A dombokon álló házakban kezdtek felgyúlni a fények, amitől úgy tűnt, későbbre jár, mint valójában. A horizonton alacsonyan függött a sarló alakú hold, belesüppedt a sárbarna homály medrébe.

Még mindig a Laurel Canyonban lévő házban laktam. A tulajdonosnő hosszabb látogatásra utazott a megözvegyült lányához Idahóba, és végül úgy döntött, ott is marad – talán az ottani krumpli miatt. Írt egy levelet, hogy addig maradok a házban, amíg jólesik. Ezután úgy éreztem, elég végleges a helyem a Yucca fasoron, domboldali hajlékomban, karnyújtásnyira az utcát szegélyező eukaliptuszfáktól. Nem igazán tudtam, hogyan is érzek ezzel kapcsolatban. Életem hátralévő részét tényleg egy bérelt házban akarom eltölteni, ahol gyakorlatilag nincs más tulajdonom, mint megbízható kávéfőzőm és kifakult elefántcsont sakk-készletem? Régebben volt egy nő, aki hozzám akart jönni feleségül, és ki akart szakítani ebből; gyönyörű nő volt, mint Clare Cavendish, és hozzá hasonlóan rongyrázó is. De én a fejembe vettem, hogy szabad és kötelezettségektől mentes életet fogok élni, még ha ez inkább csak elméletben hangzott is jól. A Yucca fasor azért nem egészen Párizs, ahol az a szegény kis gazdag lány ápolgatta megsebzett szívét, legalábbis a legutóbbi értesüléseim szerint.

A ház méretre nagyjából megfelelt nekem, bár egyes estéken, mint ez a mostani is, mintha a Fehér Nyúl otthona lett volna. Főztem egy erős kávét, ittam egy csészével, és egy darabig fel-alá járkáltam a nappaliban, próbálva nem nekimenni a falnak. Aztán felhajtottam még egy csészével, elszívtam egy cigarettát, és nem foglalkoztam az ablakon kopogtató sötétkék estével. Megfordult a fejemben, hogy felrakom a táblára Aljechin egyik kevéssé ijesztő nyitását, és megnézem, mit lehet kihozni belőle, de nem tudtam rávenni magam. Nem vagyok én sakkmániás, csak szeretem a játékot, az általa megkövetelt hűvös koncentrációt és eleganciát.

Teljesen elnehezült a fejem a Peterson-ügytől, vagy legalábbis attól a részétől, amely Clare Cavendishsel függött össze. Változatlanul meg voltam róla győződve, hogy valami nem klappolt abban, ahogy felkeresett. Nem tudtam volna megmondani, miért, de határozottan az volt az érzésem, hogy felültet. Olyan nincs, hogy egy álomszép nő csak úgy besétál az utcáról, és megkér, hogy találjam meg az eltűnt barátját – ez nem így működik. De akkor hogy? Persze mit tudhatom én, lehet, hogy tele az ország az enyémhez hasonló irodákkal, amelyekbe napi szinten sétálnak be álomszép nők, és megkérik a hozzám hasonló balfékeket, hogy találják meg az eltűnt barátjukat. Lehet, csak nem hiszek ebben. Kezdjük azzal, hogy az ország egész biztosan nem büszkélkedhet túl sok olyan nővel, mint Clare Cavendish. Valójában abban is kételkedtem, hogy van-e még akár egyetlen hozzá hasonló. Mindenesetre, ha mégsem vett palira, mi köze lehetett egy Peterson-féle jöttmenthez? Ha meg valahogy köze volt hozzá, mi magyarázta, hogy a lehető legkevésbé sem szégyellte egy magánnyomozó kegyeire bízni – eredetileg azt akartam mondani, hogy „a karjaiba vetni” – magát, akit aztán elkezdett kérlelni, hogy ugyan kerítse már elő az elrepült madárkáját. Jó, kérlelni nem kérlelt.

Úgy döntöttem, reggel körbeszimatolom Mrs. Clare Cavendish, leánykori nevén Langrishe családtörténetét. Egyelőre be kellett érnem annyival, hogy felhívtam Joe Green őrmestert a gyilkosságiaknál. Joe egyszer rövid időre eljátszott a gondolattal, hogy megvádol bűnrészességgel egy előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölésben; az ilyesmi egy életre össze tud hozni két embert. Azt azért nem mondanám, hogy barátok lettünk, inkább csak ismerősök.

Amikor felvette a telefont, azzal kezdtem, le a kalappal, hogy ilyen későn is dolgozik, mire hangosan belesóhajtott a kagylóba, és megkérdezte, mit akarok. Megadtam neki Nico Peterson nevét, telefonszámát és lakcímét. Egyik sem csengett számára ismerősen.

– Ki ez a fazon? – kérdezte savanyúan. – Valami szoknyapecér az egyik válási ügyéből?

– Őrmester, tudja jól, hogy nem vállalok válási ügyeket – mondtam barátságosan és könnyedén. Joe-nál sosem lehet tudni, mikor szakad el a cérna. – Peterson csak egy hétköznapi fickó, akit elő akarok keríteni.

– Megvan a címe, nem? Menjen oda, és kopogjon be.

– Megtörtént. Senki sem volt otthon. Már jó ideje.

Joe sóhajtozott még egy kicsit. Már kis híján felvetettem neki, hogy nem kéne annyit dohányoznia, de még időben meggondoltam magam.

– Miért akarja megtalálni?

– Egy hölgyismerőse szeretné megtudni, hová paterolta el magát.

A hang, amit most kiadott, félúton volt egy horkantás és egy kuncogás között.

– Nekem ez válási ügynek tűnik.

Te mindig csak arra gondolsz, Joe Green, mondtam, de csak magamnak. Neki megismételtem, hogy nem vállalok válási ügyeket, és hogy itt szó nincs válásról.

– A hölgy csak tudni akarja, hol van az úr. Mondjuk, hogy szentimentális alkat.

– Na és, ki ez az asszony?

– Maga is tudja, hogy azt úgysem mondom el. Nem bűnügyről van szó. Magántermészetű.

Hallottam, ahogy meggyújt egy gyufát és beszívja a füstöt, majd kifújja.

– Majd átnézem az aktáinkat. – Máris megunta. Egy nő és egy eltűnt kujon sztorija édeskevés volt Joe-nak. Jó zsaru volt, de túl régóta dolgozott már a szakmában, szinte semmi sem kötötte le a figyelmét. Azt mondta, majd hív, én pedig megköszöntem, és leraktam.

Másnap reggel nyolckor hívott vissza, amikor épp pár fess kanadai baconszeletet sütögettem pirítóshoz és tojáshoz. Megint be akartam dobni, mennyire lenyűgöz a munkamorálja, de a szavamba vágott. Miközben beszélt, a tűzhely mellett álltam, kezemben a fali telefon kagylójával, és néztem, ahogy egy barna madárka a mosogató feletti ablak előtt lévő sárga trombitacserje ágai között repked. Vannak ilyen pillanatok, amikor látszólag minden megáll, mintha valaki fényképet készített volna.

– A tegnapi pasas miatt telefonálok – mondta Joe. – Remélem, a hölgyismerősének jól áll a fekete. – Hangosan megköszörülte a torkát. – Halott. – Hallottam, hogy papírok között lapozgat. – Április 19-én halt meg, Palisadesben, közel ahhoz a klubhoz, mi is a neve. Cserbenhagyásos gázolás. A Woodlawnban temették el. Megvan a parcellaszáma is, ha a hölgy meg akarná látogatni.

4

Nem tudom, miért pont Ocean Heightsnak hívják a helyet, tekintve, hogy a környéken egyedül a rezsi lehet magas. A ház nem volt vészesen nagy, már ha a Buckingham-palotát szerény kis kuckónak vesszük. Langrishe-laknak hívták, bár nekem a lak szóról ez az épület jutott volna eszembe utoljára. Rózsaszín és fehér kőből épült, jó sokból, voltak kisebb és nagyobb tornyai, a tetőn lévő zászlórúdon büszkén lengett egy lobogó, és volt vagy ezer ablaka. Számomra összességében elég ocsmánynak tűnt, bár én nem értek az építészethez. Az egyik oldalán magas fák álltak, valamilyen tölgyfajtának néztem őket. A rövid kocsifeljáró egyenesen a ház előtti ovális, murvás részhez vezetett, amelyen szekérversenyeket lehetett volna rendezni. Arra gondoltam, rosszul választottam szakmát, ha egyszer valaki abból húz fel egy ilyen vityillót, hogy nőknek segít illatozni.

Idefelé jövet az járt a fejemben, amit Clare Cavendish mondott a zene szeretetéről. Nem csaptam le a labdát, nem kérdeztem rá, mik a kedvencei, ő pedig magától nem ment bele, ami valahogy fontosnak tűnt. Úgy értem, biztosan jelentett valamit, hogy így átsiklottunk a témán. Nem mintha olyan intim lett volna; azért mégsem a cipőméretéről volt szó, vagy arról, mit vesz vagy nem vesz fel az ágyba. De akkor is volt súlya, mint valami értékes holminak a súlya, mondjuk egy gyöngyé vagy gyémánté, amit csak úgy átrakott a kezembe. Az pedig, hogy szó nélkül átvettem, ő pedig beérte azzal, hogy nem mondok semmit, azt jelenthette, hogy ez a mi kis titkunk, amolyan közös emlék vagy egy ígéret a jövőre nézve. De végül arra jutottam, hogy mindez valószínűleg csak mese habbal, szimpla vágybeteljesítő gondolkodás.

Amikor leparkoltam az Oldsot a murván, észrevettem, hogy egy sportos fiatalember sétál felém a fövenyen. Egy golfütőt lóbált, margaréták fejét kapta le vele. Klasszikus golfcipő volt rajta, és fehér selyeming lötyögő gallérral. Sötét haját is slamposan viselte, az egyik tincse folyton a szemébe hullott; vékony, vértelen keze ideges mozdulatával újra meg újra félre kellett simítania. Enyhén kígyózva haladt, mintha a térde tájékán valamiért gyenge lenne. Amikor közel ért hozzám, meglepetten láttam, hogy ugyanolyan mandulavágású fekete szeme van, mint Clare Cavendishnek – de a srácnak túl jól állt. Az is feltűnt, hogy mégsem olyan fiatal, mint amilyennek messziről látszott. Úgy saccoltam, a húszas évei végén járhat, bár a háta mögül érkező napsütéssel talán elment volna tizenkilencnek is. Megállt előttem, és diszkréten lefitymálva végigmért.

– Te vagy az új sofőr? – kérdezte.

– Sofőrnek nézek ki?

– Nem tudom. Hogy néznek ki a sofőrök?

– Bricsesznadrág, fényes szemellenzős sapka, a proletárok bicskanyitogató tekintete.

– Hát, azt látom, hogy se bricsesznadrágod, se sapkád.

Drága illat lengte körbe, kölni és bőr és még valami, valószínűleg az, amivel a Fabergé-tojások selyempapírját szokás befújni. De az is lehet, hogy szeretett magára spriccelni egy kicsit anyuci prémium termékéből. Senki sem mondhatta, hogy kilóg a kapa a szájából, na.

– Mrs. Cavendishhez jöttem – mondtam.

– Na ne mondd. – Kuncogott egy sort. – Akkor biztos az egyik lovagja vagy.

– Milyenek ezek a…?

– Karcosak, kék szeműek. De így jobban belegondolva, lovagnak se mennél el. – Elnézett mellettem, az Olds felé. – Azok skarlátvörös kupékkal – franciásan ejtette a szót –, vagy néha Rolls-Royce-szal járnak. Szóval, ki vagy?

Ráérősen meggyújtottam egy szál cigarettát. Ez valami oknál fogva annyira mulattatta, hogy megint előadta azt a gonosz kis kuncogását. Erőltetettnek tűnt; majd’ belehalt, hogy eljátssza a keményfiút.

– Te bizonyára Mrs. Cavendish öccse vagy.

Úgy kikerekítette a szemét, mintha a színpadon lett volna.

– Bizonyára?

– Vagy legalábbis rokona. Melyik vagy, az elkényeztetett kiskutya vagy a fekete bárány?

A nagy háborgásban vagy két centivel feljebb emelte az orrát.

– A nevem Edwards, Everett Edwards. Egész pontosan Harmadik Everett Edwards.

– Úgy érted, már volt belőled kettő?

Egy kicsit megenyhült, elvigyorodott, és kisfiúsan megrántotta a vállát.

– Hülye név, mi? – harapott az ajkába.

A magam módján én is megrántottam a vállam.

– A nevünket nem választhatjuk meg – mondtam.

– Hát te, téged hogy hívnak?

– Marlowe-nak.

– Marlowe? Mint a drámaíró. – Teátrális pózba állt: csípőjét kitolta oldalra és reszkető kézzel az ég felé mutatott. – Nézd, a mennybolton Krisztus vére árad![1] – kiáltott fel, mire alsó ajka megremegett. Muszáj volt mosolyognom.

– Mondd meg, hol találom a nővéred. Jó?

Leengedte a kezét és kihúzta magát, így megint olyan esetlenül állt előttem, mint az előbb.

– Itt van valahol. Próbálkozz az üvegházban, arra. – Mutatta, merre.

Képtelen volt eltüntetni a tekintetéből a durcásságot. Nagyra nőtt gyerek volt, elkényeztették, halálra unta magát.

– Köszönöm, Harmadik Everett.

Miközben elsétáltam, utánam kiáltott:

– Ha biztosítást árulsz, csak az idődet pazarolod! – Megint kuncogott. Reméltem, hogy a saját érdekében kinő majd ebből, mondjuk az ötvenes éveire, amikor elkezd háromrészes öltönyöket és monoklikat hordani.

Ropogó léptekkel átkeltem a murván, a jelzett irányba elhaladva a ház mellett. A bal oldalamon elterülő kert akkora volt, mint egy kisebb park, csak sokkal többet foglalkoztak vele. A szellőben rózsák édes illata, a frissen nyírt fű és a közeli óceán sós bukéja keveredett. Eltűnődtem, milyen lehet egy ilyen helyen élni. Menet közben bekukucskáltam az ablakokon. A szobák, már amennyire láttam, tágasak voltak, és fényűzőek, a bútorok kifogástalan ízlésről tanúskodtak. Eszembe jutott, mi van, ha itt az ember le akar huppanni a tévé elé egy vödör popcornnal és pár doboz sörrel, hogy megnézzen valamilyen meccset. Lehet, hogy erre a célra külön helyiségeket tartanak fenn az alagsorban, biliárdszobákat, játszószobákat, kuckókat, ilyesmiket. Úgy sejtettem, a Langrishe-lakban az életnek hívott kemény munkát mindig valahol máshol végzik.

Az üvegház míves épület volt ívelt üveggel és acél tartószerkezettel, úgy cuppant rá a lak hátsó részére, mint valami bizarr tapadókorong, és két-három szint magasra ért fel. Odabent óriási pálmafák álltak, súlyos leveleiket valósággal nekinyomták az üveglapoknak, mintha ki akarnának törni. A francia duplaajtó tárva-nyitva állt, a gyengéd szellőben fehér fátyolfüggöny lengedezett. A nyár az efféle helyeken nem olyan könyörtelen és zsarnoki, mint a városban, az idevalósi népeknek külön bejáratú évszakuk van. A függönyt félrehúzva átléptem a küszöbön. A levegő odabent állott volt és sűrű, olyan szaggal, mint egy kövér ember egy jó hosszú fürdőzés után.

Először nem is vettem észre Clare Cavendisht. Szinte teljesen eltakarta néhány földig érő pálmalevél. Egy nagy műgonddal elkészített, kis kovácsoltvas széken ült, amely előtt hozzá passzoló kovácsoltvas asztal állt, és éppen egy bőrbe kötött naplóba vagy noteszbe körmölt. Feltűnt, hogy töltőtollat használ. Teniszhez öltözött: rövid ujjú pamutinget és rövid, fehér pliszírozott szoknyát viselt, térdzoknit és lapos sarkú, szarvasbőr cipőt. Haját mindkét oldalon csattal fogta fel. Most először láttam a fülét. Nagyon szép fül volt, és én ritkán mondok ilyesmit, mert szerény becslésem szerint a fülek csak kicsivel kevésbé furcsák, mint a talpak.

Hallotta, hogy közeledem, és amikor felnézett, olyan tekintet költözött a szemébe, amit nem tudtam hová tenni. Egyrészt nyilván meglepettség volt benne – elvégre nem jelentettem be, hogy jövök –, de nem csak az. Riadtság, vagy talán hirtelen támadt rémület. Esetleg egy másodpercig szimplán nem ismert fel?

– Jó reggelt – üdvözöltem, amilyen könnyedén csak tudtam.

Gyorsan becsukta a noteszét, és lassan feltette a kupakot a töltőtollra, majd megfontolt mozdulattal az asztalra rakta, mint egy államfő, aki az imént írt alá egy békeszerződést vagy hadüzenetet.

– Mr. Marlowe. Megijesztett.

– Elnézést. Telefonálnom kellett volna.

Felállt, és tett egy lépést hátra, mintha azt akarná, hogy közénk kerüljön az asztal. Egy kicsit elpirult, mint az előző napon, amikor jeleztem neki, hogy még nem árulta el a keresztnevét. A könnyen elpiruló embereknek nehéz az élete, minden helyzetben képesek elárulni magukat. Megint le kellett küzdenem a késztetést, hogy fixírozni kezdjem a lábát, bár az feltűnt, milyen vékony, formás és mézszínű. Az asztalon kristálykancsó állt, benne valamilyen dohányszínű itallal. Mrs. Cavendish az egyik ujjbegyével a fogantyúhoz ért.

– Egy kis jeges teát? Csengethetek az inasnak pohárért.

– Köszönöm, nem.

– Megkínálnám valami erősebbel, csak kicsit korainak tűnik…

Lesütötte a szemét, és az ajkába harapott, ugyanúgy, ahogy pár perce Harmadik Everett.

– Eredményes volt a tájékozódása? – kérdezte.

– Mrs. Cavendish, azt hiszem, jobb lesz, ha visszaül.

Finoman megrázta a fejét, és halványan elmosolyodott.

– Nem… – kezdte. Elnézett a vállam mellett. – Á, hát itt vagy, drágám – mondta egy kicsivel hangosabban a kelleténél, és túl sok melegséget erőltetett a mondatba.

Megfordultam. Egy férfi állt a nyitott ajtóban, felemelt kézzel tartotta a függönyt, és egy pillanatig arra gondoltam, Harmadik Everetthez hasonlóan mindjárt előad egy fajsúlyos sort valami régi színdarabból. Ehelyett leengedte a függönyt, és előrefelé kezdett baktatni, miközben egyfolytában vigyorgott, csak úgy bele a vakvilágba. Szép szál fazon volt, nem túl magas, kissé ólábú, széles vállal és lapátkézzel. Krémszínű lovaglónadrágot viselt, borjúbőr csizmát, vakítóan fehér inget és sárga selyemkravátlit. Még egy sportkedvelő a rezidencián. Kezdtem azt gondolni, hogy itt mást sem csinálnak, csak játszanak.