Almási Kitti

A te döntésed

Válogatás dr. Almási Kitti előadásaiból

Copyright © Almási Kitti, 2022

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-95-3

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

A TE döntésed

Az elmúlt tíz év során öt könyvem jelent meg, melyek közül kettő, a Bátran élni és a Ki vagy Te? foglalkozik átfogóbban az önismeret témájával. A Bátran élni arról szól, hogy milyen belső gátak – félelmek, szorongások – akadályoznak minket abban, hogy a saját életünket élhessük, a Ki vagy Te? pedig azokat a külső korlátokat – mások elvárásait, társadalmi nyomást – vizsgálja, amelyek miatt nem merünk önmagunk lenni. Ez a kötet, bár tartalma rendhagyó módon nem az íróasztal mellett született, hanem a színpadon, és számos különböző témát ölel fel, szerves folytatása az említett kettőnek. Ugyanis az előadások válogatása közben azt vettem észre, hogy bármiről is beszélek, voltaképpen minden téma kapcsán ugyanaz a kérdés izgat a legjobban: az, hogy mi van a mi kezünkben. Elismerve azt, hogy az életünket számos külső és belső meghatározottság befolyásolja, tudatos döntésekkel hogyan változtathatunk önmagunkon és a sorsunkon?

Pszichológusi munkám során is abban támogatom a klienseimet, hogy meg tudják hozni a számukra legjobb döntéseket, és elbírják az azokkal együtt járó felelősséget, feszültséget, sőt akár a bűntudattal való szembenézést. Ez egy hosszú folyamat, melynek az első lépése mindig az, hogy tisztázzuk: az adott illető hova szeretne eljutni, mi lenne a számára kívánatos eredmény. Gyakran azonban már itt megakadunk, mert sokan csak azt tudják megfogalmazni, hogy az, ami éppen van, ahogyan most élnek, nem jó nekik, de azt nem, hogy mi lehetne jobb. Márpedig ezt senki helyett nem lehet kitalálni, hiszen egyedi, hogy ki mitől érezné jól magát a bőrében – ami az egyiknek vágyott cél lehet, az a másiknak valódi büntetés. Ahhoz tehát, hogy segítőként a megfelelő irányba fújhassam a vitorlát, némi lendületet adva a haladáshoz, a kliensnek ki kell jelölnie az útirányt, mert ahogy Seneca írja, céltalan hajósnak semmilyen szél nem kedvez.

Sok hajós ezzel szemben bármilyen szélnek örül, amely belekap a vitorlájába, és végre talán szárazföld felé sodorja. Úgy érzi, halad valahova, pedig lehet, hogy éppen távolodik onnan, ahol neki valójában jó lehetne. De legalább zajlik az élet, mozgásban van, és (amíg oda nem ér) úgy tűnhet, hogy az egyik hely éppen olyan, mint a másik. A probléma az, hogy ez a hozzáállás mérhetetlenül kiszolgáltatottá tesz, és nemkívánatos eredményekhez vezethet. Az a sziget ugyanis, ahova véletlenszerűen elsodródunk végül, nem biztos, hogy olyan hely lesz, amit jól megfontolva is szívesen választottunk volna. Érdemes tehát időt és érzelmi energiát fektetni a tudatos mérlegelésbe és a döntéshozatalba, mert ez hosszú távon minden területen sokszorosan megtérül. Persze sodródni sokszor könnyebbnek és egy darabig akár izgalmasabbnak is tűnhet, de túlságosan nagy lehet az ára: közben végzetesen eltávolodhatunk saját magunktól, és a velünk történő események passzív elszenvedőivé válhatunk.

Ez persze nem azt jelenti, hogy a tudatos döntéseink következményeit mindig képesek volnánk kiszámítani, hiszen a körülményeink alakulását számos, részben előre nem látható tényező határozza meg. Ám maga a döntés aktusa és annak vállalása nehéz időkben is megtart, megerősít minket, fokozza az érzelmi biztonságunkat.

Persze kár lenne tagadni, hogy a tudatos döntésnek is megvan a maga érzelmi terhe – nem véletlen, hogy sokan inkább elmenekülnek előle. Addig várnak, mérlegelnek, halogatnak, amíg a lehetőségek elfogynak, és a helyzet magától eldől valamelyik irányba. Egy férfi kliensem jut eszembe, aki több mint két évig hezitált a felesége és a szeretője között, de sehogy sem tudta eldönteni, kivel kívánja élni az életét, pedig a kettős játszma miatt egyre nőtt benne a feszültség. Egyszer csak a szerető közölte, hogy nem kívánja folytatni vele a kapcsolatot, mert találkozott valakivel. A kliensem egyszerre érezte magát szomorúnak és iszonyúan megkönnyebbültnek, hogy végül nem kellett döntenie, s az immár egyértelmű helyzetben szépen visszatalált a feleségéhez.

Mások a passzív várakozással rosszabbul járnak, de ilyenkor a kellemetlen kimenetelt általában legalább nem a saját hibájuknak és felelősségüknek érzik, hiszen nem ők döntöttek. (Pedig az ember számos esetben azzal is dönt, ha nem dönt…) Sokan például azt mondják egy ingatlanról, amiről a hosszas hezitálásuk miatt éppen lecsúsztak, hogy „ezek szerint ez nem volt az enyém”. Holott valójában nem arról van szó, hogy nem volt az övék, hanem hogy nem lett az övék, mert nem tettek rá idejében ajánlatot!

„Ami a tiéd, az úgyis jönni fog!” – szoktam hallani nemcsak partnerrel, de ingatlannal, munkával, egyebekkel kapcsolatban is. A munka, az ingatlan azonban nem jön, hanem mi megyünk! Vannak dolgok, amikért aktívan tenni kell, és ha ezt elmulasztjuk, akkor ott nem a sors szerepét érdemes elsősorban firtatni, hanem a magunkét. Persze egy ilyen magyarázattól megnyugodhatunk, de ez önmagában sovány vigasz, mert ha nem vonjuk le a megfelelő következtetéseket, akkor legközelebb sem csináljuk majd jobban.

A jó döntés ugyanis nemcsak helyes választás, de aktív cselekvés és megfelelő időzítés kérdése is. Az, hogy valamit mikor teszünk meg, nagyban befolyásolja, hogy a lépésünk végül mennyire lesz eredményes. Le is lehet maradni valamiről, el is lehet sietni, a jól megválasztott pillanatban azonban sikerre vihetjük az ügyünket vagy legalább csökkenthetjük a veszteséget. Nem véletlen, hogy ezt a felelősséget gyakran teherként éljük meg.

Hogy a létező legegyszerűbb példát említsem: amikor az ember a plázában már két perce vár hiába a gyűjtőliftre, eszébe jut, hogy a lépcsőt kellene választania, aztán mégsem mozdul. Nemcsak a lustaság tartja vissza, hanem az is, hogy már egy csomó időt befektetett a várakozásba, bosszantó lenne, ha éppen akkor érkezne meg a lift, amikor ő elindult gyalog. Ha valaki invesztál, akkor nyereséghez szeretne jutni, és még az ilyen apróságok esetében is feszültséggel jár, amikor ez nem sikerül. Úgyhogy legalább még egy-két percet el kell töltenie felesleges szobrozással, mire dühében végre nekiiramodik a lépcsőnek.

Ugyanezt fajsúlyosabb változatban számos esetben láttam például a járvány alatt, olyan vállalkozások esetében, amelyek hosszú ideig csak veszteséget termeltek a lezárások miatt. Természetes, hogy ha az ember sokévnyi munkát, lelkesedést és rengeteg pénzt belepakolt már a cégébe, akkor nem akarja könnyen feladni, és akár hónapokig igyekszik fizetni a működési költségeket akkor is, ha nincs bevétel. De eljöhetett egy pont, amikor a járulékos veszteség már akkorára duzzadt, hogy komolyan meg kellett fontolni, meddig szabad ezt így folytatni. Ezen a ponton még lehetséges volt, hogy ha az illető tovább is kitart, akkor végre feloldják a korlátozásokat, beindulhat az üzlet, és kiderül, hogy megérte áldozatot hozni. Ezt azonban nem garantálta semmi – ugyanúgy benne volt a pakliban, hogy a lezárások elhúzódnak, és arra nemcsak a vállalkozás megy rá, hanem még azt a rengeteg pénzt is elbukja, amellyel megpróbálta megmenteni. Ez egy valódi döntéshelyzet, hiszen, ha az ember ilyenkor kiszáll, akkor komoly veszteséget szenved, minden nyereség nélkül. Ha viszont nem száll ki, még többet veszíthet – de ebben az esetben persze nyerhet is.

Naponta több ezer döntést hozunk meg, de ebben az előadásban valódi döntésnek csupán azt nevezem, amelynek komoly tétje van, ezáltal akár jelentős kockázatot és felelősséget hordoz. Egy könnyű helyzetben az egyik opció egyértelműen jobb, mint a másik – erről, azt hiszem, nem is érdemes hosszabban beszélni. Nehéz döntés esetén azonban egyik alternatíva sem egyértelműen kedvezőbb a másiknál – mindegyiknek vannak előnyei és hátrányai, és nem tudhatjuk, hogy végül melyikkel járnánk jobban. Ilyenkor az egyedüli iránytű az önismereten alapuló önazonosságunk és az értékrendünk lehet, amely eligazít, hogy mi az, amit inkább vállalni tudunk, amivel képesek vagyunk együtt élni akkor is, ha a döntésünknek végül magas lesz az ára. Ahogy Ruth Chang filozófus fogalmaz: ezekben a helyzetekben nem az a valódi kérdés, hogy melyik a legjobb döntés, hanem az, hogy kik akarunk lenni. Ugyanis ami mellett döntünk, azzá az emberré válunk.

Ezen a ponton érdemes megkülönböztetni egymástól a választás, a döntés és az elköteleződés fogalmait, melyeket sokan szinonimaként használnak, pedig nem ugyanazt jelentik. A választás elsősorban a jelenre vonatkozik, a jövőre nézve nincs kötelező érvénye – attól, hogy ma ezt választottuk, holnap még választhatunk valami mást is. Ahhoz, hogy a mai választásunk mellett holnap is kitartsunk, döntenünk kell mellette, sőt, a döntésünk mellett el is kell köteleződnünk. A döntéssel meghatározzuk, merre kívánunk tartani, az elköteleződéssel pedig a magunk által kijelölt irányba haladunk. Mindez tudatosságot feltételez, amire azért van óriási szükségünk, mert ennek hiányában a rövid távú fizikai és érzelmi szükségleteink fogják irányítani az életünket, annak a végeredménye pedig nagy eséllyel nem fog tetszeni nekünk.

Az a vágy ugyanis, hogy jól – sőt, a lehető legjobban! – járjunk, maximalizáljuk a hasznunkat és elkerüljük a veszteséget – még a lehető legkisebbet is! –, rettenetesen erős bennünk. Annyira, hogy közben sokszor már képtelenek vagyunk a lényegre figyelni.

Néhány évvel ezelőtt előadást tartottam egy konferencián. Az egyik céges standon egy kvízjáték keretében szponzorlogós tárgyakat lehetett nyerni, többek között emblémás sárga bögréket. Sokan játszottak, és szemlátomást nagyon elégedettek voltak az ajándékokkal – egészen addig, amíg a cég képviselője ki nem nyitott egy nagy dobozt, amelyből ugyanolyan emblémás kék bögréket vett elő. Egy sárga bögrét szorongató nő dermedt arccal fordult vissza: „Kék is van, és ön nem is szólt?!” Majd kicsit indignálódottan kérte, hogy utólag kicserélhesse a nyereményét, ha már nem volt eleve módja választani.

Tökéletesen jelentéktelen kérdésről volt szó, de ilyen az emberi természet: ha már volt választék, akkor ő akart dönteni. Nem azért, mert feltétlenül annyival jobban tetszett neki a kék szín (ha mindkettő ki lett volna téve egymás mellé, lehet, hogy a sárgát választja), hanem mert így olyan érzése támadt, mintha majdnem elveszített volna valamit.

Szeretünk választani, szabadságként éljük meg, ha nemcsak egy lehetőségünk van, hanem több is – de csupán akkor, ha ez a több azért nem túl sok. Két-három opciónál még jó érzésünk van, mert ennyit általában képesek vagyunk reálisan mérlegre tenni, ám a hatalmas választék már inkább lebénít minket, mint felszabadít. Mivel szeretnénk a legjobbat megtalálni, ha áttekinthetetlen számú lehetőség kínálkozik, akkor akármit is választunk, elégedetlenebbek leszünk vele, mintha kevesebb alternatívánk lett volna.

Az egyik mellett való döntés ugyanis bizonyos helyzetekben azt jelenti, hogy lemondunk az összes többiről – márpedig rengeteg közül nehezebb kiszűrni azt, amelyikért ezt érdemes megtenni. Ez a gondolat elveheti tőlünk azt az örömet, amit az egyébként jó döntésünk kapcsán éreztünk volna.

Barry Schwartz pszichológus a témát kutatva megfigyelte, hogy a számtalan lehetőség megnöveli az elvárásainkat is – ha ezerféle opció van, akkor azt éljük meg, hogy legalább az egyiknek tökéletesnek kellene lennie. Vajon aki eleve a tökéleteset várja el, azt mivel lehet kellemesen meglepni? Rosszabb esetben csalódni fog, de még jobb esetben is csak azt kapja, amit várt – egy darabig… Hiszen az ember idővel a legnagyszerűbb választását is megszokja. Ugyanaz a jó hosszú távon már nem váltja ki azokat a felfokozott érzéseket, mint az elején. Éppen ezért a kutatások szerint az emberek körülbelül 70%-a egy-két éven belül még a legsikeresebb döntései kapcsán sem a nyereségeinek örül, hanem a kapcsolódó veszteségei miatt bánkódik. Elsősorban nem azt éli át, hogy milyen nagyszerű az, ami az övé, hanem hogy mennyi mindenről kell érte lemondania. Vagyis megnő a relatív költségérzete: úgy tűnik neki, hogy ahhoz képest, amennyit be kell befektetnie, keveset (sőt, egyre kevesebbet) kap. Márpedig a közgazdasági Nobel-díjas Richard Thaler szerint a veszteségélményünk kétszer annyira fáj nekünk, mint amennyire a nyereségélményünk jólesik.

Van erről egy kedvenc sztorim. Pár évvel ezelőtt egy alapítvány felkérésére tartottam előadást egy szép alföldi városban. A közönség a programon ingyenesen vehetett részt, sőt, a két előadás között (mert aznap ketten is felléptünk) üdítővel és pogácsával kínálták őket. Amikor sorra kerültem, azt tapasztaltam, hogy a hallgatók meglehetősen pilledt állapotban voltak, amin nem is csodálkoztam, mert már későre járt. Bevallom, engem picit zavar, ha elszunyókálnak, miközben beszélek, ellenben szeretem a spontán, játékos kísérleteket, ezért úgy döntöttem, hogy kipróbálok valamit.

„Jó estét kívánok mindenkinek, örülök, hogy itt vagytok! Köszönöm az alapítványnak a felkérést és a remek szervezést. Igazán nagyvonalú, figyelmes gesztus volt tőletek, hogy még üdítővel és pogácsával is megkínáltátok a résztvevőket, hogy azokról az isteni libamájas szendvicsekről ne is beszéljek. Ezek különösen finomak voltak, és bár talán nem mindenkinek jutott belőlük, remélem, hogy sokan meg tudtátok kóstolni őket” – mondtam, és őszinte derűvel konstatáltam, hogy a szendergő közönség azonnal felébredt. Halk morajlás futott végig a termen, a felbolydult hallgatók az asztalok felé forgatták a fejüket, kopogtatták egymás vállát, sugdolózni kezdtek. Úgy éreztem, végre felpezsdültek, ezért kedélyesen bevallottam nekik, hogy valójában nem is volt libamáj, csak szerettem volna, ha kicsit élénkebb állapotban hallgatják az előadásomat. Gondoltam, ezen nevetni fognak, de valószínűleg nem találták annyira viccesnek, hanem értetlenül meredtek rám, mert úgy érezték, lemaradtak valamiről, ami ráadásul nem is volt.

Azt hiszem, nem is igazán tudtam utána lekötni a figyelmüket a szakmai anyaggal, de ezt voltaképpen megérdemeltem, ha egyszer széttrollkodtam az elejét. Mindenesetre a legjobb tudásom szerint megtartottam az előadást, és végül felajánlottam, hogy ha vannak kérdések, tegyék fel őket. Egyetlen kérdező jelentkezett: „Most őszintén – valójában volt libamájas szendvics vagy nem volt?” Ennyit az előadásom tartalmáról és a figyelemről.

Mi történt itt valójában? A résztvevők eljöttek egy alapítványi programra, ahol ingyenesen meghallgathattak két előadást, és még enni-inni is kaptak, sokan mégis hiányérzettel küzdöttek, mert mire kiderült, hogy vicceltem, érzelmileg már átélték, hogy volt valami exkluzív lehetőség, amiről lecsúsztak. Lélekben ottragadtak a nem létező libamájnál, és hiába minden ajándék, amit kaptak, végül az elmaradt nyereség érzése nyomta rá a bélyegét az estére. Ilyen az, amikor annyira szeretnénk jól járni, hogy már annak se tudunk örülni, ami megadatik, ha úgy érezzük, hogy valamiből kimaradtunk. Bár utólag már nem tartom jó ötletnek, amit tettem, arra lehetőség nyílt, hogy a feltett kérdés kapcsán kifejtsem, mennyire sokat veszítenek, ha egy jutalmazó helyzetben is arra fókuszálnak, miből lehetett volna még több vagy jobb.

Még szerencse, hogy rendelkezésünkre áll néhány jó fájdalomcsillapító mechanizmus, amelyekkel végül meggyőzhetjük magunkat, hogy valójában mégsem ért minket olyan nagy kár, sőt lehet, hogy így jártunk jobban. (Ezt a pszichológia kognitív disszonancia redukciónak nevezi.)

Hajdan, miután a gyerekeink megszülettek, nagyobb lakásra volt szükségünk, úgyhogy nyakunkba vettük a várost, és megnéztük a szóba jövő ingatlanokat. A lehetséges opciók száma végül kettőre szűkült le: az egyik valamivel kisebb volt, de azt hitel nélkül ki tudtuk fizetni, a másik tágasabb, de ahhoz már kellett volna hitel. A férjemmel hezitálni kezdtünk, melyikre tegyünk ajánlatot. A nagyobbik lakás valójában mindkettőnknek jobban tetszett, ezért az összes lehetséges érvet igyekeztünk összegyűjteni, hogy miért lenne érdemesebb azt megvásárolni. Én kifejtettem, hogy az ember ne harminc évig spórolja össze azt a pénzt, hogy aztán élete utolsó tíz évében élvezhesse az ingatlant – legyen kicsit bátrabb, vegye fel a hitelt, és miközben a részleteket fizeti, végig öröme telhet a gyönyörű otthonában. Ha pedig már lépni akarunk, akkor tényleg legyen nagyobb az a lakás! Meggyőztük magunkat, és másnap jeleztük az eladónak, hogy érdekel minket az ingatlan. Igen ám, csakhogy közben valaki rálicitált. A tulajdonos kedvesen megnyugtatott, hogy a lakást inkább nekünk adná el – mármint, ha tartani tudjuk a másik vevő által ajánlott árat… Nem tudtuk tartani: így már egyszerűen túl drága volt, úgyhogy le kellett mondanunk róla.

Maradt végül a kisebbik ingatlan. Igen ám, de mi korábban már megbeszéltük, hogy a nagyobbikra vágyunk, és ebben a fénytörésben az új otthonunk kompromisszumnak tűnt, aminek nem tudtunk felhőtlenül örülni. Úgyhogy ösztönösen elkezdtük meggyőzni magunkat, hogy valójában így jártunk jobban. Én, aki előző nap még a hitel mellett érveltem, kijelentettem, hogy voltaképpen felelőtlenség lett volna felvenni – az élet kiszámíthatatlan, bármikor történhet velünk valami, ami miatt nem tudjuk fizetni a törlesztőrészleteket. És különben is: a kisebb lakás kuckósabb! Miután most a másik ingatlan (immár a sajátunk) mellett gyűjtöttünk össze minden létező érvet, megnyugodtunk, hogy végül is a lehető legjobban alakult a dolog. Még szerencse, hogy a nagyobbik lakást ellicitálták előlünk!

Ezt a működésmódot valószínűleg mindannyian ismerjük a saját életünkből. Nevezhetjük öncsalásnak is, de azt is mondhatjuk (és ez utóbbit reálisabbnak tartom), hogy a lelkünk értünk dolgozik. Ösztönösen keressük a döntésünk vagy a helyzetünk előnyeit, értékeit, és számos negatívum összegyűjtésével igyekszünk érzelmileg eltolni magunktól azt, amit nem választottunk vagy nem kaptunk meg. Ez segíti, hogy el tudjunk köteleződni valami mellett, és ne kínozzon egy életen át a kétség vagy a keserűség, hogy mégis a másik irány lett volna jobb nekünk.

Mint ahogy már leszögeztük, a veszteségre sajnos sokkal érzékenyebbek vagyunk, mint a nyereségre, ezért tudatosan is érdemes a figyelmünket a pozitív és valóban lényeges dolgok felé irányítanunk, ha nem szeretnénk keserűen és görcsösen élni. Ahogy a holokauszttúlélő pszichológus, Edith Eva Eger írja, nekünk kell eldöntenünk, mire figyelünk oda: arra, amit már elveszítettünk, vagy arra, ami még megvan. Gondoljuk végig, mik az igazán fontos dolgok az életünkben, és látni fogjuk, hogy ezekből voltaképpen nincs túl sok. Ezekre érdemes koncentrálnunk – és minden mást kezelhetünk könnyedebben és nagyvonalúbban, ha egyszer nem is annyira lényegesek. Időről időre persze apróságok kapcsán is elragadhat minket a veszteségtől való félelem és az afeletti szomorúság, de ilyenkor érdemes emlékeztetnünk magunkat arra, hogy mi az, ami valójában fontos. A meghatározó döntéseinket pedig ezek mentén célszerű meghoznunk.

Egy Suzy Welch nevű amerikai szerző az általa 10/10/10-nek elnevezett technikát javasolja, amely a nagy döntések előtt segít három különböző nézőpontból rátekinteni a lehetséges következményekre. Ehhez mindössze három kérdést kell feltennünk magunknak. Hogyan érzem magam a döntésem után 10 perc múlva? Hogyan érzem magam a döntésem után 10 hónap múlva? Hogyan érzem magam a döntésem után 10 év múlva? Ha ösztönösen működünk, általában a rövid távú örömöket részesítjük előnyben, ez a gyakorlat azonban a tudatos figyelmünket a közép- és hosszú távú következményekre irányítja, ezáltal segít megfontoltabban dönteni.

Búcsúzóul hadd meséljek el magamról egy félig vicces, félig kínos történetet, amelyet azért vállalok mégis szívesen, mert érdekes asszociációkra jutottam belőle. Jellemző rám az úgynevezett agresszív vagy türelmetlen éhség – mondhatjuk úgy is, hogy amikor leesik a vércukrom, mindenki jobban jár, ha eszem. Egy alkalommal ebben az állapotban jutottam el a közértbe bevásárolni. Az eredeti tervem az volt, hogy egy egészséges családi vacsorához válogatok össze hozzávalókat, a zöldségtől a tonhalig. Lassan meg is telt a kosár, kipipáltam a bevásárlólistám tételeit, ám a sok finomság között sétálgatva már az ájulás kerülgetett az éhségtől. Elkezdtem azon gondolkodni, mit lehetne hazafelé, az autóban elfogyasztani, majd az jutott eszembe, hogy már a pénztártól az autóig is enni kéne valamit, és az is bekerült a kosárba. A szalagról gondosan úgy pakoltam be a szatyromba a tételeket, hogy a leggyorsabban feltéphető kerüljön felülre – egy pillanatig se kelljen várni, amíg végre hozzájutok. Az autóig még nagy nehezen kibírtam, ott azonban már reszkető kézzel szaggattam fel a szeletelt sajt és párizsi csomagolását. (Megjegyzem, párizsit sohasem szoktam venni, mert nem szeretem, a kiéhezettségem mértékét mutatja, hogy ezúttal még azt is megkívántam.) Egymásra helyeztem, majd rolóvá formáltam egy szelet sajtot és párizsit (hogy a lehetőségekhez képest mégis stílusos maradjak), és mivel azt hittem, hogy egyedül vagyok, a legnagyobb önfeledtséggel gyűrtem be a számba. Aztán a következőt és a többit is, egészen az utolsó morzsáig. Ekkor hirtelen észrevettem, hogy a mellettem parkoló autó hátsó üléséről egy gyerek bámul rám. Ez megzavart, és hirtelen kívülről láttam az egész jelenetet: magamat, ahogy ülök az autóban, ölemben az immár kiürült fóliával…

Rájöttem, hogy voltaképpen szomorú dolog történt. Az eredeti célom ugyanis az volt, hogy főzzek egy finom, egészséges vacsorát, amit a család a szépen megterített asztal mellett fog elfogyasztani. Ehelyett a kocsimban ülve tömtem magamba az ízetlen sajtot és a silány felvágottat, amit ráadásul nem is szeretek.

Ha az előadás elején említett tengeren hánykolódó hajó analógiájára gondolunk: jómagam ugyan kitaláltam, melyik szigeten szeretnék kikötni, hol lenne igazán jó nekem, de a cél túl messze volt, nem bírtam kivárni, amíg odaérek. Menet közben megalkudtam egy olyan szigettel, ahol semmit sem találtam meg abból, amire vágytam, csak mert úgy éreztem, nincs erőm elviselni az éhséget. Azt mondtam, mindegy, jó lesz ez is, kössünk ki itt – vagyis feladtam az eredeti célomat, és ezzel elég rosszul jártam. Végül komor hangulatban, ingerülten és fájó hassal érkeztem haza.

Ez történik olyankor, amikor rossz kompromisszumot kötünk, mert túlságosan éhesek vagyunk – a szeretetre, a pénzre, a sikerre vagy bármi másra. Amikor tudjuk, hogy mi tenne jót nekünk, mégis beérjük valami mással, valami sokkal kevesebbel, amit gyorsabban és könnyebben meg lehet szerezni. Megállunk félúton vagy az út harmadánál, és befaljuk, amit ott találunk, hiába nem az, amire eredetileg vágytunk, ráadásul árt is nekünk. A legszomorúbb pedig az, hogy utána nem is megyünk tovább, mert elteltünk az olcsó, silány koszttal, és már nincs étvágyunk a jóra. Nehéz, fájó gyomorral nem akaródzik újra lendületet venni, megalkuszunk azzal, amit találtunk.

Ahhoz, hogy ne járjunk így, időben meg kell hoznunk a magunk fontos döntéseit, és azokhoz stratégiákat kell rendelnünk. Ha ugyanis nincs stratégia, vagyis nem találjuk ki előre, mit fogunk tenni, amikor ránk tör az éhség, vagy hosszú ideig nem kapunk jó szelet a vitorlánkba, akkor menet közben meg fogunk alkudni valami rosszabbal, és végül nem jutunk el a célunkig. Minél komolyabb, nagyobb szabású álmaink és terveink vannak, annál hosszabb távú stratégiákra van szükségünk, hogy azok valóra válhassanak. Enélkül a különböző pillanatnyi vágyaink és szükségleteink olyan szigetekre sodorhatnak, ahol legfeljebb átmeneti megkönnyebbüléshez jutunk, de közben lemaradunk arról, ami igazán jó és fontos lett volna nekünk.

Az iskolai tanulmányokból talán sokan emlékeznek még az Odüsszeia tizenkettedik énekére, amelyben Odüsszeusznak el kell hajóznia a szirének szigete mellett. A szirének énekének földi halandó nem tud ellenállni, aki csak meghallja, bódultan omlik a gyilkos tengeri nimfák karjaiba, azok pedig rögtön végeznek vele. Odüsszeusz túl akarja élni a kalandot, ezért előzetes döntést hoz: a társai fülét viasszal tömi be, saját magát pedig odakötözteti a hajóárbóchoz, és megparancsolja, hogy idő előtt akkor se oldozzák el, ha könyörögne érte. Tisztában van vele, hogy amikor meghallja majd a varázslatos éneket, többé nem lesz ura önmagának, és ha nem hoz előzetes döntést, esélye sincs életben maradni.

A stratégiai döntéseinket azért érdemes meghoznunk, mert pontosan tudhatjuk, hogy érzelmileg nehéz helyzetekben már nem a józan ész fog vezérelni minket, hanem a félelmeink, az indulataink és a pillanatnyi szükségleteink. Ezek pedig olyan erősek lehetnek, hogy ha nem tudunk egy jól megfontolt előzetes döntésbe kapaszkodni, amely ilyenkor is megtart minket, akkor biztosan el fogunk bukni.

Tegyük fel magunknak a kérdést: mi lenne igazán jó nekem? Hol, hogyan és kivel szeretnék élni? Mi a fontos számomra? Mit engedek megtenni magammal másoknak? Mit kívánok elérni, mi fér bele nekem ezen az úton, és mit nem szeretnék semmiképpen vállalni?

Ha ezeket tisztáztuk, akkor már el tudjuk dönteni, hogy egy éppen kinyíló lehetőséget érdemes-e megragadnunk, mert a kívánt irányba visz minket, vagy jobb, ha nemet mondunk rá, mert csak letérítene a saját utunkról. Ez az egyik elsődleges feltétele annak, hogy a saját kezünkbe tudjuk venni az életünk irányítását. Aki nem dönt, annak a sorsáról végül mások fognak dönteni.

Kiút a zsákutcából

Amikor szakemberként először találkozom valakivel, és meghallgatom a történetét, akkor először is megpróbálom megkeresni magamban azt a szálat, azt az érzést, ami az illetőhöz kapcsol. Megéltem-e már valaha hasonlót? Amikor arra kértek, hogy a Nyitott Akadémián beszéljek a krízisekről, veszteségekről és az ezekből való felállásról, akkor is a saját életemben kerestem az ehhez kapcsolódó élményt, és egy rettenetesen nehéz időszak emléke rémlett fel bennem.

Egy szép vidéki városban, Tatán nőttem fel, szüleim vállalkozó kedvének köszönhetően átlagos anyagi biztonságban. Tizennyolc éves koromban bulikat tarthattam a hétvégi házunkban, és mivel hamar megszereztem a jogosítványt, vezethettem apukám autóját, ami ma már középszerű, kopottas járgánynak számítana, de akkor, vidéken a sok Lada között – úgy éreztem – nagyon menő volt. Más dolgom nem volt, mint hogy válogassak a kínálkozó lehetőségek között, és a lehető legvonzóbb pályára állítsam az életem. Egy évig külföldön jártam be az egyetemre ismerkedni a szakokkal, majd hazatérésem után Budapesten folytattam a tanulmányaimat – amikor egyszer csak jött a hír, hogy a családunk tönkrement. Mindenünket el kellett adnunk, és még így is maradtak adósságaink. Egy olyan periódus következett az életemben, ami már nem arról szólt, hogy mit kaphatok otthonról, hanem arról, hogy találok-e munkát, amiből az egyetem mellett fenntarthatom magam. Ekkoriban azonban nemcsak az anyagi javak hiányoztak nekem, hanem a szüleim ereje, biztatása is. Amikor hazatelefonáltam, szerettem volna azt hallani tőlük, hogy milyen klassz vagyok, amiért nem adtam fel a tanulást, és még dolgozom is mellette, de inkább azt érzékeltem, hogy nekik még nehezebb, maga alá temeti őket az aggodalom, hogy hogyan lesz tovább, és miből élünk meg. Rettenetesen kemény időszak volt ez, ami jó pár évig eltartott. Annyira nem volt pénzem egy ideig, hogy kizárólag a legolcsóbb és legtartósabb élelmiszerekre futotta. Édesanyám azért még ebben az időszakban is próbált a hétvégéken finom ételekkel felpakolni, ami biztonságot adott, mielőtt visszatértem Budapestre. De a hétköznapokon az étrendemben a tejbegríz és a margarinos pirítós váltotta egymást, és még az is pontosan ki volt számolva, egy nap mennyit ehetek ezekből, hogy kihúzzam hó végéig. Ekkor tudtam meg, hogy a nélkülözésben olyan döbbenetes éhsége ébred az embernek bizonyos élelmiszerek iránt, hogy meglátni egy doboz gyümölcsjoghurtot, amit nem vehetek meg, irgalmatlan kínt okoz.

Mivel mindig szorgalmasan tettem a dolgom, igyekeztem, ahogyan a szüleim is, rettenetes igazságtalanságnak éreztem, hogy ez történt velünk. Belül folyamatosan tiltakoztam és méltatlankodtam, ráadásul a helyzet elég kilátástalannak is tűnt, mert a szüleimen nem az elszántságot láttam, hogy csak azért is talpra állunk ebből, és hamarosan jobb lesz, hanem azt, hogy reménytelennek érzik a helyzetet. Emlékszem, tél volt, álltam a buszmegállóban ebben a megfordult helyzetben, ahol többé nem én voltam a magabiztos autós, nagyon fáztam, és vágyakozva néztem azokat, akik a kocsikban ültek, hogy nekik milyen jó ott a melegben… Láttam, hogy még zenét is hallgatnak, dobolnak a kormányon, és eszembe jutott, hogy ha egy gyümölcsjoghurttól is ennyire távol vagyok, akkor hogyan és mikor lesz ebből fűtött autó? Már-már kezdtem elmerülni az önsajnálatban, amiért nekik megadatik ez, nekem meg nem. Ilyen helyzetekben klasszikus torzítás, hogy az ember a figyelmét csak a külső okokra és körülményekre irányítja. Így ugyanis könnyebb – legalábbis rövid távon. Gyakran a sorsot kezdjük okolni, ami zsákutca, mert nem ad erőt, irányt és motivációt a kitöréshez, az előrejutáshoz.

Ekkoriban került a kezembe egy fontos könyv, amelynek a szellemisége az egész előadásomat meg fogja határozni, mivel ebben a krízisben ez segített nekem talpra állni, így nyilvánvalóan hat mindarra, amit erről a témáról gondolok. Paul Watzlawick, a világhírű pszichológus Változás című művéről van szó, amelynek egyik vezérgondolata, hogy mindig azt érdemes megvizsgálni: én mit teszek azért, hogy egy adott helyzet fennálljon. Ezért tudatosan elkezdtem elengedni azt a kérdést, hogy miért történt ez velünk, és arra fókuszáltam: én most mit teszek, amivel ezt az állapotot tartósítom. Rájöttem, hogy azzal mindenképpen rontom a helyzetemet, ha még sokáig sajnálom magam. Persze az elején ennek is volt létjogosultsága, mert ma, pszichológusként is azt gondolom, hogy ha az ember valamilyen nehéz, fájdalmas élethelyzetbe kerül, akkor azt meg kell szenvedni, és ennek időt és teret kell adni. Mostanában sokan sugallják azt, hogy mindjárt abban a pillanatban szeresd a fájdalmadat, amikor érzed, de én nem gondolom, hogy ez reális volna. Csak újabb terhet rakunk egy szenvedő emberre, ha azt kívánjuk tőle: rögtön élje át, hogy ez mennyire jó neki, mert felszínre hozhatja a benne rejlő mélységeket. Ez nem így működik. Először igenis szenvedni kell attól, ami az emberre rászakadt, majd amikor az egészet megéltük és alaposan megdolgoztuk magunkban, akkor egy idő után talán majd jó lesz visszagondolni arra, hogy mindez megtörtént.