Kováts Judit

A Tátra gyermekei

– részlet —

© Kováts Judit, 2022

Az idő nem gyógyítja be a sebeinket…. Akkor gyógyulhatunk meg, ha úgy döntünk, hogy eleresztjük a múltat vagy a gyászt.

Edith Eva Eger: A döntés,
Farkas Nóra fordítása

I.

A víz az éggel összeér, a nap zöld szikrákat szór a hullámok tarajáról a szemembe, sós illata van a szélnek. Julius az újságjába temetkezik, Martin fel-alá mászkál a fedélzeten, és egyfolytában kérdez. Az ócska hátizsákról, hogy mi van benne, miért visszük magunkkal Amerikába, és tényleg az enyém volt-e régen.

Hátizsák, csigaház: táborról táborra, országról országra cipeltem benne az életem. Ha nem a hátamon volt, akkor az ágyam mellett állt készenlétben, vagy éppenséggel párnaként szolgált, amikor az evakuáláskor Führer-gyerek, az amerikai megszállási övezetben displaced person, a cseheknek és a szlovákoknak fasiszta német kurva, a bajoroknak jöttment idegen, hátizsákos német voltam. Tíz év alatt zöldről szürkére koptatta az idő, de ezt leszámítva ugyanolyan, mint volt: cipzár, zsinór, szíj, csat, kisebb zseb, nagyobb zseb, dupla alj; manapság nem gyártanak már ilyen erős és praktikus darabokat. A spájz sarkában, a kimustrált villanyrezsón tartottam, benne váltás ruha, néhány konzerv, fogkrém, szappan; a legszükségesebbek, hogy csak fel kelljen kapni, ha hirtelen menni kell. Évente, mindig nagypénteken, elővettem, lesepertem róla a pókhálót, a váltás ruhát átmostam, a lejárt szavatosságú konzerveket újakra cseréltem, és visszatettem a helyére. Megtörtént, túl vagyunk rajta, most már nem akar bennünket senki elűzni, ne legyek mániákus – Julius haragudott, de nem érdekelt, a rituálé nem került semmibe, és utána valahogy mindig megnyugodtam.

Régi, békebeli életemből nem maradt semmi. Késmárki házunk, a papa motorbiciklije, a mama bútorai, a nagymama varrógépe, a zongorám, a hegymászó bakancsom, az iskolai bizonyítványom, a fotóalbumom, az emlékkönyvem a lepréselt tárnicsokkal: mindent, de mindent elvesztettem. Mint egy színdarabban, három felvonásban.

Első felvonás: az evakuálásból tartunk hazafelé, amikor a zsolnai állomáson a milicisták megszállják a vonatunkat, mindenkit leparancsolnak, de mi észrevétlenül, összes holminkat hátrahagyva megszökünk előlük. Együtt mindannyian, mert akkor még Polli, a nagymama és a papa is megvolt.

Második felvonás: Késmárkra megérkezve a papát azonnal letartóztatják, a mama, nagymama, Polli és én meg csak állunk a Bástya utcai házunk előtt, és nézzük. Be nem mehetünk, nem hozhatunk el semmit, a szomszéd Jarinkáéktól tudjuk meg, hogy rögtön a front után egy partizán foglalta el, utána meg egy valahonnan északról idetelepített cseh kolonistának utalták ki.

Harmadik felvonás: a németek árulók, bűnösök, a cseh és szlovák nép ellenségei – németek vagyunk, mi vagyunk a felelősek a háborúért és a köztársaság szétveréséért: vagyonelkobzás, internálás, Nováky, Szlovákia egykori legnagyobb zsidó koncentrációs tábora, mielőtt megszámoznak és szögesdrót mögé zárnak, elveszik a maradék semmiségeket is.

De ezek csak tárgyak! El lehet kobozni, másnak adni, szemétre vetni mindet, de az emlékeimet semmiféle hatalom és semmilyen dekrétum nem tudja megsemmisíteni vagy eltörölni, én magam sem, erővel sem! A mama, a nagymama, a papa, a nővérem, a barátnőim, az első szerelmem: vonásaik, hangjuk színe, gesztusaik, mozdulataik – a Thököly-vár, a fatemplom, a városháza, a Redout, a Prandl cukrászda, a korzó, a gimnázium: egész Késmárk minden lakójával itt van a fejemben. Akárcsak a Tátra csipkés-cakkos csúcsaival, kék fenyveseivel, tarka virágos havasi rétjeivel, ezüstpalástos gleccsereivel, dübörgő vízeséseivel, feneketlen tengerszemeivel. Elég, ha rájuk gondolok, máris érzem a fenyők mézgaillatát, hallom a szél susogását, a vizek zúgását, látom a tavakban tótágast álló havas csúcsokat – Kriván, Bibircs, Szekrényes, Oszterva, Bolond Gerő, Szoliszkó, Holló-kő, Siroka, Markazit-torony, Hegyes-torony, Gerlachfalvi-, Lomnici-, Késmárki-, Nagyszalóki-, Batizfalvi-, Tengerszem-csúcs: megmásztam mindet, és megtanultam a magashegyi mászást, a hegyi mentést, ráadásul tudok száz legendát és mesét, a Sztarinak köszönhetően, aki összegyűjtötte, és a Tátra-túrákon mindet elmesélte.

A mesék az örökségem. De amennyire az enyém, annyira a gyereké, vagy még inkább az övé! Mert nekem életem első tizenhét évében volt otthonom, családom, ellenben ő egy fogolytáborban született, s még nem is eszmélt, amikor árva lett. Később, a deportálás után, az új hazában is táborban cseperedett, hétéves koráig egy barakk volt az otthona, anyja helyett én az anyja, én neveltem, Novákyban, az internáláskor miatta szöktem ki a lágerből koldulni és lopni, mert megfogadtam az anyjának, hogy nem hagyom éhen halni – vér a véremből, akkor is, ha nem én, hanem a nővérem szülte, a gyökereim az ő gyökerei, és igenis ismerni fogja az anyját, apját, nagyszüleit, nénikéit, bácsikáit, és ismerni fogja Késmárkot utcáról utcára, házról házra, a Tátrát minden csúcsával, tornyával, gerincével, völgyével, tengerszemével, vízesésével, barlangjával, az összes legendájával és meséjével, mert én mindent és mindenkit elmondok, mesélek, regélek neki.

Télkirálynak hósapkája, jégszakálla, tündérlánya, kígyókirály koronája, angyal szárnya, ördög zsákja, a Zöld-tó mélyén kristálypalota, éjfélkor följönnek onnan a tündérek, a Karbunkulus-torony tetején drágakő, annak fényében táncolnak hajnalig – mesét írni még Novákyban, Elsi barátnőmmel közösen kezdtem, de csak szóban, fejben, mert ott másképp nem lehetett. Felváltva dobsinai és tátrás meséket mondtunk a magunk vigaszára és Martin szórakoztatására, szorgalmasan, meséről mesére – a Maron-hegyi erdő mélyén üvegkő alatt üvegkoporsó, üvegkoporsóban Üvegasszony, elátkozott kincsen fekszik, kincskereső aranyvessző, zergeboglár-aranyvirág –, az Üvegasszony hús-vér dobsinai asszony volt, olyan, mint bárki más. Azokban az időkben élt, amikor török rabigában nyögött egész Magyarország, és hiába fizette meg a szegény nép a sarcot, soha nem tudhatta, mikor csapnak le rá a portyázó törökök, rabolják ki, kaszabolják le, vagy fűzik rabszíjra.

Vérzivataros, kegyetlen idők voltak azok! A gazdag Dobsina különösen sokat szenvedett; nemesércbányái úgy vonzották a törököket, mint méz a legyet. A Maron-hegyi ezüstbányára valósággal rákaptak, nem egyszer, nem kétszer rabolták ki, és a bányászok már annak is örülhettek, hogy csak az ezüstöt vitték el, s a puszta életük megmaradt. Próbálták ők, hogyne próbálták volna elrejteni fáradságos munkájuk gyümölcsét a tárna távoli, kövekkel álcázott sötét zugaiban, de álcázhatták, dugdoshatták bárhogy, a törökök mindig kiszagolták az ezüsttel teli hordókat. Egyszer aztán, amikor ismét reszketve néztek a zsákmányukkal kurjongatva elvágtató rablócsapat után, a felőr így szólt hozzájuk:

– Biztosak lehetünk benne, hogy visszajönnek a sátánfajzatok, és dughatjuk bárhová, megtalálják, elrabolják, amit véres verejtékkel kerestünk. De elég volt! Többé nem engedjük, hogy kifosszanak! Ha már a miénk nem lehet, ne legyen az övék se! Amondó vagyok, temessük a föld alá, őrizzük meg jobb időkre a kincsünket!

– Temessük el, őrizzük meg! – kiabálták a bányászok nagy egyetértésben, mire a felőr így folytatta:

– A templomtoronyhoz állítom a tájolót. Onnan százötven lépésre, az erdőben ásom el. A pontos helyet rajtam kívül a fiam fogja egyedül tudni. Őrá hagyom. Ő az ő fiára, és így tovább mindaddig, amíg el nem múlik minden veszedelem.

– Jó lesz, nagyon jó lesz! – bólogattak a bányászok, és ünnepélyesen megesküdtek, hogy soha, senkinek, semmilyen körülmények között a kincsről nem beszélnek.

Minden pontosan úgy történt, mint máskor. Viharként zúdultak a Maron-hegyi ezüstbányára a portyázó törökök, éppen csak ez alkalommal üres hordókon kívül semmit sem találtak. De egy portya zsákmány nélkül nem érhet véget, úgyhogy összefogdosták a bányászokat mind egy szálig, majd a sötétség beálltával lerohanták a várost, és majdhogynem a földdel tették egyenlővé.

Csak a jóisten a megmondhatója, hogy maguk a dobsinaiak megakadályozhatták volna-e a pusztulást, ha jobban odafigyelnek az olyan jelekre, mint például szüretkor a must meggyulladása, amiben az öregek a hamarosan bekövetkező istenítéletet látták. Tisztelték a dobsinaiak az időseket, persze hogy tisztelték, de mentségükre legyen mondva, hogy a tüzet gyorsan eloltották, s különben is, az öregek folyton jövendöltek, és valahogy mindig sötét jövőt jövendöltek. De ha az öregekre nem is, Kriezl uramra tanácsos lett volna odafigyelniük, mert ő nem jeleket látott, vagy jóslatokba bocsátkozott, hanem a Maron-hegyről hazafelé tartva kis híján a fák között rejtőzködő, lesben álló törökök karjaiba szaladt. Az volt a szerencséje, hogy már sűrvedt, és heves szél zörgette az erdőt, így észrevétlenül visszahátrálhatott a sűrűbe, majd a hegyet túlról megkerülve rohant a városba, hogy a várható veszedelemre figyelmeztessen. Lélekszakadva esett be a városházára, ott azonban nem talált senkit. A tanácsülés régen véget ért, a bíró a tanácsnok urakkal a csapszékben múlatta az időt, és bizony nem vette jó néven, hogy megzavarják, úgyhogy sorolhatta, bizonygathatta Kriezl uram, mit látott a Maron-hegyi erdőben, mint valami kellemetlenkedő legyet, ezekkel a szavakkal hessegette el:

– Árnyékok voltak azok, jó uram! Hogy láthattál volna törököt, amikor most fizettük meg a sarcot! Nem inkább azért fújt ide a szél, mert velünk szeretnél iszogatni?

Kriezl uram leforrázva erősködött még egy kicsit, hogy nem képzelődött, és nem egy, nem két, hanem igen sok török áll lesben a Maron-hegy aljában, majd látva, hogy nincs kivel beszélnie, megvonta a vállát, és azzal, hogy ő szólt, tegyenek az urak, amit akarnak, kifordult a kocsmából. Otthon aztán, egy percet sem késlekedve, összekapkodta az értékeit, szekérre pakolta a feleségét, a gyermekeit, és biztos helyre menekült Dobsináról.

A törökök a sötétség beálltával elsőként a fonót rohanták le, és a bányászokhoz hasonlóan összefogdostak mindenkit, akit ott találtak. A fonó után a város többi része következett. De nem ám csak úgy összevissza, hanem tervszerűen, csapatokra osztva járták fel az utcákat; betörték a kapukat, ajtókat, az ágyukból rángatták ki az embereket, a bölcsőből ragadták ki a csecsemőket, beteget, öreget, vajúdó asszonyt, senkit sem kíméltek. Sírás, jajgatás, anyjuktól elszakított gyermekek sikoltozása töltötte be az éjszakát. És a törökök vijjogása, kurjongatása, ahogy kihajtották az istállókból a jószágot, és ahogy pincétől padlásig végigkutatták a házakat. Marhák, lovak, szövet, vászon, selyem, pénz, ékszer, csecsebecse; csak gyűlt-gyűlt a sok zsákmány, de semmi nem volt nekik elég, egymás után gyújtották fel a házakat, és a lángok fényében raboltak, gyilkoltak, szedték a foglyokat hajnalig. Senki nem menekülhetett.

Az Üvegasszony sem, aki akkor még nem volt Üvegasszony, csak egy rettentő gazdag és végtelenül zsugori vénlány, aki egész életében nem csinált mást, mint gyűjtött, kuporgatott. Sajnált minden garast, ami elhagyta a markát, szép ruhát, finom falatot, az égvilágon mindent megvont magától, aminek köszönhetően hatalmas vagyonra tett szert, azt rebesgették róla, gazdagabb a leggazdagabb bányatulajdonosnál.

Annak idején, amikor eladósorba került, a legényeket is aszerint mérte, hogy mijük, mennyijük van, s bizony mindahányan alulmaradtak hozzá képest. Így teltek az évek, évtizedek, és lett belőle vénlány, amin ő egyáltalán nem búslakodott, család nélkül is megvolt a maga boldogsága: vagyonának a hizlalása. Ez töltötte ki az életét, a kincsei voltak számára a legfontosabbak a világon. A török veszedelemben is. Akkor is azokat féltette, nem az életét. Azokat akarta mindenáron biztonságba helyezni. A Maron-hegyi erdőben, amelynek ismerte minden hasadékát, szakadékát, odvas fáját, vízmosását. Amikor elkezdődött Dobsina feldúlása, lepedőből batyut kötött, abba pakolta arany- és ezüstpénzeit, ékszereit, gyöngyeit, aztán mintha csak rabló vagy tolvaj lenne, óvatosan kilopózott a házából, és a kertek alatt a hegy felé vette az irányt. Halált megvető bátorsággal kétszer tette meg oda-vissza az utat szerencsésen, harmadjára azonban egy janicsár észrevette, a nyomába eredt, de helyismeret híján a városból kiérve szem elől tévesztette, és mire a Maron-hegyi erdőben utolérte, addigra sehol a batyu, csak a reszkető vénlány, aki sem szép szóra, sem ordításra, sem simogatásra, sem ütésre nem hajlandó elárulni, hová rejtette kincseit. A janicsár egy darabig még próbálkozott, erőlködött, aztán tehetetlen haragjában előrántotta jatagánját, és makacs áldozatába döfte. Majd rohant vissza az akkor már lángokban álló városba, hogy ki ne maradjon a prédálásból.

Dobsina feldúlása, kifosztása, felperzselése este kilenc órakor kezdődött, és hajnalig tartott. A törökök a tömérdek rablott holmit szekerekre rakták, akiket nem öltek meg, azokat rabszíjra fűzték, s akár a barmokat, úgy hajtották szoros őrizet alatt a füleki várba. A foglyok harmadrésze a török béget illette, másik kétharmadukat eladták rabszolgának.

Mindez nem mese, hanem az igaz valóság arról, hogyan lett a virágzó Dobsinából néptelen, üszkös romváros. Sok száz ember veszett oda egyetlen éjszaka leforgása alatt. Köztük a bíró, a tanácsnokok, a bányászok, a felőr a fiával, és még sorolhatnánk. Az embereken túl a házak jó része is elpusztult a templommal és templomtoronnyal együtt. De mint minden háború, tűzvész vagy istencsapás után, idő jártával a város újjáépült. Éppen csak az új templom máshová került, a régi helyére pedig annyi idő múltán senki sem emlékezett, úgyhogy hiába méregették a százötven lépést minden irányban, őseik elásott ezüstjét a dobsinaiak soha nem találták meg.

Ami a másik, a Maron-hegyi kincset illeti, a legenda szerint a zsugori vénlány hozzá van láncolva, valahol az erdő sűrűjében üvegkő alatt üvegkoporsóban Üvegasszonyként rajta fekszik, és csak minden hetedik esztendő hetedik hónapjának hetedik napján nyílik számára esély, hogy megszabaduljon, amikor is az üvegkő fölemelkedik, az üvegkoporsó kinyílik, s ő kiszáll belőle.

Ha éppen a hetedik esztendő hetedik hónapjának hetedik napján járunk arra, és észrevesz bennünket, elhesseget, mert nem akarja, hogy meglássuk és megközelítsük. Ha engedelmeskedünk neki, és továbbmegyünk, akkor egyszer csak kopogó, súrlódó, döcögő hangot hallunk a hátunk mögül. Ha hátranézünk, egy arannyal, ezüsttel teli hordót pillantunk meg, amint utánunk gurul, örülni azonban nincs érkezésünk, mert abban a minutában, ahogy hátranéztünk, a hordó elkezd hegynek föl, visszafelé gurulni, majd hirtelen eltűnik a szemünk elől. Ellenben, ha bátrak vagyunk, és lassan, nyugodtan, egyszer sem hátranézve megyünk, a hordó szépen-lassan gurul a nyomunkban, s az út végén a miénk lesz az arannyal, ezüsttel együtt, amiből dúsgazdagon élhetünk, amíg meg nem halunk. De van egy feltétel: a Maron-hegyi erdőbe soha többé nem tesszük be a lábunkat, és mindent, de mindent elfelejtünk!

Hét esztendő, hét hónap, hét nap, és én olyan bátor leszek, hogy vissza se nézek – jelentettem ki éhesen, tetvesen Novákyban Elsinek. A mesében a jó elnyeri jutalmát, a gonosz méltó büntetését, ha majd kiszabadulunk, papírra vetjük és kiadjuk a meséinket, s mint a Grimm testvéreknek, közös meséskönyvünk lesz: ezt is elhatároztuk Elsivel. De miután szabadok lettünk, ő hátat fordított a meséknek. Azt kutatja megszállottan, hogy 1945. június 18-án mi történt Přerovban. Tudni akarja az utolsó útjukat, óráikat, azt, hogy az övéi hogyan végezték be. Lassan egy évtizede, hogy gyűjti a morzsákat, tavaly, amikor meghalt Sztálin, és a kommunista országokba adtak beutazási engedélyt, Přerovba is elment. A Svéd-sánchoz, ahol tömegsírba lőtték őket. Ott egy kis ládába földet szedett, azt hazavitte Dobsinára. Hét esztendő, hét hónap, hét nap: Todtenfest, a templomban lobogó gyertyák, az oltár mellett a přerovi láda, rajta virág, és a tiszteletes régi szokás szerint olvassa a nevüket.

– Volt már olyan, hogy valaki nem nézett hátra, és az Üvegasszony megszabadult? – térít vissza Martin a hajóra.

– Még nem.

– És mikor lesz hetedik év, hetedik hónap, hetedik nap?

– Jövőre, július 7-én.

– Az évet honnan tudod?

– Elsitől. Ő meg a dobsinai tiszteletestől. Ő meg az egyház históriás könyvéből, ahová pontosan lejegyeztek mindent. A halottak és elhurcoltak nevét is.

A Přerovnál meggyilkoltakat nem jegyezték fel sehová. Nekik még sírjuk sincs. Csak a lista azokról, akiket a maroknyi túlélő – köztük Elsi – ismert, és a kis láda a jelképes földdel a Svéd-sánctól, ahol kivégezték őket. Meg a névsorolvasás Todtenfestkor titokban, csendben, mert Szlovákiában a törvény, hogy a németek mind bűnösök, most is érvényben van, és a gyilkosok büntetlenek.

Hét esztendő, hét hónap, hét nap – előttem, mögöttem, körülöttem tenger, nincs más, csak a hajó és a tenger, a víz az éggel összeér, sós illata van a szélnek. Amerika a lehetőségek hazája, Julius a páncélszívet fogja tanulmányozni a baltimore-i egyetemi klinikán, Martin ott jár majd iskolába, én pedig írom a mesekönyvet.

Mesét írni szóban, fejben, tollal, írógépen, fogolytáborban, menekülttáborban, müncheni manzárdlakásban vagy Amerikában is lehet, és amit elkezdünk, azt nem hagyjuk félbe – így mondta a papa a halála előtt, amikor arra biztatott, hogy tűzzek ki nagy célt magam elé, mert attól, hogy dekrétumokkal bűnösnek bélyegeztek, otthonról elűztek és idegenek nyakára ültettek, nem vagyok se pária, se másodosztályú német!

II.

Még soha életemben nem ültem hajón, és nem láttam a tengert. America: stílusosan ez a böhöm nagy óriás neve. Kétkéményes, háromemeletes és olyan hosszú, mintha tucatnyi emeletes házat ragasztottak volna egymáshoz, a kikötőben pálcikaembereknek tűntünk mellette.

Induláskor a hajókürt vastag, mély hangja mintha a föld gyomrából jött volna. Martin el volt ragadtatva, s mint amikor a blumenstadti állomáson a müncheni vonattal érkező Juliust vártuk, és dudált a mozdony, úgy tapsolt örömében. Aztán csak állt a korlátnál, és lelkesen integetett, hiába mondtuk neki, hogy nincs kinek, a nagymamától és Elsitől otthon búcsúztunk el, jobb híján álltunk hát mi is vele, és néztük a távolodó partot az egyre zsugorodó épületekkel, még akkor is néztük, amikor már csak egy keskeny, sötét sáv látszott belőle, és még akkor is, amikor cérnaszállá vékonyodott, s egyszer csak a horizontba veszett.

Hatalmas ez a hajó, és annyian vagyunk, hogy egy nagyobb falu vagy kisebb város kitelne belőlünk. Martinnak a lelkére kötjük, hogy egyedül sehová nem mehet, a legfelső fedélzetre pláne nem, a korlát közelébe meg sehol sem, még akkor sem, ha magasabb, mint ő, és a felnőttek is legfeljebb szántszándékkal tudnának átesni rajta. Igen, mama, rendben, papa – hál’ istennek szófogadó, jó fiú, éppen csak túl a beszállás és indulás izgalmán, mint szárnyaszegett madár, úgy szomorkodik. A barátai után. És Eva, a szomszéd kislány után, akibe szerelmes.

Szerelem, gyerekszerelem; neki Eva, nekem Péter, akivel négykezest zongoráztam karácsonykor az iskolai hangversenyen, aki felcsatolta a korcsolyámat a jégpályán, hangjegyekkel díszített, semmitmondó kis üzeneteket csempészett a táskámba, majáliskor fagylaltot vett nekem: semmi több, még csak egymás kezét sem fogtuk meg. ’44 nyarán kitört a partizánfelkelés, és a front is közeledett, egy hétig sem jártunk iskolába, amikor Ernstbrunnba, onnan Reichenhallba evakuáltak bennünket. Csak minket, német diákokat. Ő magyar volt, őt nem. Soha többé nem láttuk egymást.

– A papa ösztöndíja két évre szól. Két év múlva visszajövünk! Amerikában is lesznek barátaid, az otthoniaknak meg írhatsz levelet! – biztatom Martint nem sok sikerrel, csupán egy halvány biccentésre telik tőle.

– Tudod-e, hány csomóval bír menni ez a hajó?

Hajhálós frizura, finom smink, sötétkék kosztüm, selyemsál, gyönyörű, kék retikül és kék cipő, olyan, amilyenre koldus barakklakó koromban annyira vágytam; idős hölgy kékben, ő kérdezi Martint, és magyarázza kedvesen, hogy az Americát pontosan akkor bocsátották vízre, amikor Hitler megtámadta Lengyelországot, a sebessége harminc csomó, 22 222 tonna a súlya, a tengerész-egyenruhán a zsinórok, sávok, paszományok pedig ilyen és ilyen rangot takarnak.

Hű és ha! – Martin felvillanyozódik, olyannyira, hogy dicsekedni kezd. Azzal, hogy neki is volt egy majdnem tengerész-egyenruhája, egy matrózgalléros ing kék mellénnyel, aranyos-horgonyos gombokkal, ötévesen, az én esküvőmön viselte, olyan volt benne, mint egy kis herceg.

– Emlékszel, mama? – kérdezi lelkesen, ő lelkesedik, én zavarban vagyok, amiért olyasmit árul el, ami magyarázatra szorul, vagyis szorulna, ha lenne hajlandóságom a bonyolult családi viszonyaim bogozásába fogni. De minek fognék? Nem tartozik senkire, hogy tizennyolc évesen úgy lettem anya, hogy se férjem, se szeretőm, mint Szűz Mária, még szűz voltam. Martint Polli szülte, de halála előtt rám bízta, a deportáláskor a bajorok félreregisztráltak, engem tüntettek fel az anyjának, ha akartam volna se javíttathattam ki, nem volt rá idő, vittek tovább a következő táborba, és megint a következőbe, táborról táborra, Blumenstadt: a végső állomás, ahol már semmi jelentősége nem volt annak a papírnak. Különben is, nem más állt rajta, mint az igaz valóság, hiszen Martin eszmélésétől fogva engem tekintett anyjának, Polliról annyit tudott, hogy a nővérem volt, aki idejekorán meghalt tífuszban, az apjáról annyit, hogy odamaradt a háborúban; amikor Juliusszal egy pár lettünk, természetes lett számára, hogy ő az apja, a papír csak papír, Martinon kívül nem tartozom senkinek magyarázattal. De nincs is rá szükség – Leona Pavlovna Krasznova –, az idős hölgy mintha meg sem hallotta volna, amit Martin az esküvőmről mondott, bemutatkozik.

Szólítsuk egyszerűen csak Lulu néninek, eredendően emigráns orosz, annak idején a szovjet forradalom elől menekült Berlinbe, majd amikor Hitler hatalomra került, Londonba, a háború után meg vissza Berlinbe, vagyis Nyugat-Berlinbe, most rokonokhoz megy Amerikába, kétévente ül fel egy óceánjáróra, úgyhogy ez a negyedik útja, egyszer sem volt tengeribeteg, és ha ébredés után azonnal eszünk, iszunk egy keveset, akkor nem leszünk azok mi sem – anélkül, hogy kérdeznénk, Lulu néni mindezt egy szuszra mondja el, és viharzik tovább, ide-oda köszönget, ezzel-azzal szóba elegyedik, szemlátomást otthonosan érzi magát, olyan, mintha ő lenne az America háziasszonya. Martin csodálattal bámul utána, Julius és én szintén csodálkozunk, csak mi éppen azon, hogy vajon honnan tud egy idős orosz dáma olyasmiket, hogy harminc csomó és huszon-akárhányezer tonna. És ez a név, hogy Krasznova! Ezzel a névvel a vörösök elől menekülni – Lulu néni egyszerre csodálatos és valószerűtlen.

Kerek hajóablak, két emeletes ágy, fehér létra az oldalukhoz támasztva – Martin egyikre is, másikra is felpattan, végül lefoglalja magának mindkettőt –, a falra szerelve fémgyűrű a vizeskannának, a pohárnak, akasztók a legszükségesebb ruhaféléknek: rögzíteni kell mindent, nehogy ki- vagy leboruljon, -hulljon vagy -essen. A két ágy között tükör, szokatlanul nagy, sokkal tágasabbnak mutatja a kabint, mint amilyen valójában: két lépés keresztben, négy hosszában, az alváson kívül mást nemigen lehet csinálni benne, gyönyörű nyáridő, irány a fedélzet!

Vakítóan fehér korlátok, naptól szikrázó ablaküvegek, fényesre súrolt lépcsők, hosszú, széles folyosó, olyan széles, hogy már nem is folyosó, hanem utca: első fedélzet. Öblös padok, kétkarú lámpák, ha a folyosó utca, akkor ez promenád, a második fedélzet egyik fele fedett, jó időben, rossz időben, éjjel, nappal lehet bámulni vagy hallgatni a tengert: ez a főfedélzet, ez a legszebb. Innen tizenöt lépcső a legfelső fedélzetre, ahol a parancsnoki híd is van, Martin lecövekel, és a kapitányt lesi – a parancsnoki híd aljában olvasó-író szoba, tárva-nyitva, egy matróz nyargal el mellettünk, ő mondja, hogy ez a neve, a háború előttről maradt itt, és bárki bármikor bemehet olvasni vagy levelet írni. Asztal, karosszék, mustársárga, kopott kárpitú fotel, minden a padlóhoz rögzítve, íme a szalonunk! – nevetek rá Juliusra, ő visszanevet, Martint nem érdekli az olvasó-író szoba, csak a híd és a kapitány, sziklaszilárd elhatározása, hogy ha felnő, ő is hajóskapitány lesz, méghozzá óceánjáró kapitánya, és ugyanolyan aranypaszományos, zsinóros, jelvényes egyenruhában fogja a hídról a messzebbnél is messzebb látó távcsövével a tengert fürkészni, mint ez a mi kapitányunk… … …

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

A szerző a kötet megírása idején
a Nemzeti Kulturális Alap
alkotói ösztöndíjában részesült.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Pintér József
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3221 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence