Szabó Magda

Freskó

– részlet –

Jaffa Kiadó
Budapest
2017

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2016
© Jaffa Kiadó, 2016

A borító a Fortepan 39039 számú képének
felhasználásával készült • www.fortepan.hu

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borító- és sorozatterv, tördelés: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 615 57 1546 4

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

I.

A harangszóra ébredt. Este, mikor megérkezett, még ahhoz is fáradt volt, hogy körülnézzen az erkélyről, csak kicsomagolt, megfürdött, lefeküdt. A könyvhöz, amelyet kikészített, hozzá se nyúlt, azonnal eloltotta a villanyt, és elaludt. Most, míg utoljára elegyengette magát a párnán, s addig feszítette a gerincét, míg meg nem hallotta az ízületek, az apró csontok alig hallható reccsenését, már előre örült a reggeli mosakodásnak. Imádott mosdani, imádta a szappant, a törülközőket, a csőből kibugyogó vizet. Szól a harang, tehát háromnegyed hét van, beharangoznak a reggeli istentiszteletre. „Bim-bam” – hallotta a harangszót a vízcsobogás mellé. Micsoda erőszakos, mohó harang ez, az újtemplom harangja! Kicsi korában úgy képzelte, hogy a harangnak vaskabátja van, és mindig éhes. Büdös, sárga pirulákat eszik ebédre, amilyeneket neki kellett nyeldesnie vérszegénység ellen. Mi mást ehetnék egy harang, mint vasas pirulákat? Éjjel vaságyban hál, vaspaplannal takaródzik, s ha reggel felébresztik, ordít, mint Apa szokott. „Bim-bam” – szállt a harangszó a szálloda felett, s megint azt kérdezte, mint ezelőtt húsz évvel: „Hol a gomb a lüszterkötényedről,[1] Annuska?” Ilyenkor keresgette a füzeteit, kapkodta a táskáját, a zamakót[2] kilocsolta a kertre. Jázon nyítt a csukott kapu mögött, szeretett volna vele menni, de persze nem mehetett, ő meg futott, keményre font copfjai ugráltak a hátán. Mire benyitott az iskola kapuján, már megint szólt a harang, de akkor már a nyolcat kongatta – kezdődött az igazi reggel.

Most azonban még csak hét óra. Hogy meg fogják majd szólni, hogy nem húzott fekete harisnyát – nincs fekete harisnyája. Ez a ruha se való temetésre, sem arra, hogy reggel vagy délelőtt szaladgáljon benne; talán a köpenye segít rajta valamit, abban meg meg fog sülni. Kalapja nincs, az egyáltalán nincs Pesten sem: utálja a kalapot. Ha nem tetszik, majd nem fognak ránézni. Gondosan, élvezettel fésülködött, s közben eszébe jutott, hogy koszorút kellene rendelnie, de azonnal elfelejtette. Végre elkészült, kinn utolsókat kondult a harang. Kilépett az erkélyre.

A szálloda a főtéren állt, s ahogy a vidéki városokban szokás, ott guggoltak körötte az összes középületek.

Kihajolt az alacsony korláton.

A suta újtemplom éppen szemben volt vele, egy-két elkésett hívő még mindig ott óvatoskodott a lépcsők körül.

Távolabb Kossuth emelte égre a karját, valami olyan kétségbeesett mozdulattal, mintha a gimnáziumra hívná fel a figyelmet, s azt kiáltaná: „tűz van!”, vagy azt, hogy hiába olyan lelkes az arca, nincs már semmi reménység. A hajdani városháza és megyeháza – most a városi és a megyei tanács – a tér két sarkáról néztek farkasszemet egymással. Annuska nem tudta hirtelen eldönteni, melyik a rútabb épület. Talán mégis a megyeháza, az olyan, mintha valaki félreértette és tévesen másolta volna le a Doge-palotát. A városházán segített valamit hajdani empire jellege, amelyet a többszöri átépítés sem tudott egészen elfeledtetni azzal, aki nézte.

Ám mindenek között a legrútabb talán mégis az újtemplom volt. Kalácsnak nevezte gyerekkorában, s valóban olyan is volt, mint egy kalács, amely túlkelt és kibuggyant a szakajtóból. (Mit is mondott Jenő, aki építette?) Valamivel távolabb az egykori pénzügy-igazgatóság csempevirágaira esett a napfény, s Annuska felujjongott. A tulipánok, a kék-sárga és vörös csempetulipánok! Még megvan valamennyi! Mit tudta ő, mi a csempe; a parókia kétszáz éves épület volt, a mosókonyhát alakították át benne fürdőszobává. De ez volt az első különleges, amit életében látott, s Anzsu alig tudta elhurcolni az épület elől, ha egyszer-egyszer magával hozta a főtérre. Gyönyörű tulipánok! A pénzügy-igazgatóság kapuja felett ott volt az egész Ezeregyéjszaka.

Csak állt, bámulta az épületet a szeptemberi reggeli fényben. A város még rútabb volt, mint amilyennek az emlékezetében élt. Nem tudta levenni a szemét a csempetulipánokról. „Szép!” – hallotta a saját hangját iszonyatos messziségből, ahogy a színeknek és idomoknak örül. „Szép!” – mondta évtizedek távolságából Anzsu is, aki éppen úgy nem tudta, mi a csempe, mint ő. Hogy is ne lenne szép? Ki látott még olyan házat, amelyen kőből van a tulipán?

Most az is eszébe jutott, hogy mikor Apácska kivitte Genfbe, az internátussal szemben, egy park közepén, volt egy vörösmárvány-kút. Tizennégy éves volt, akkor látott először életében márványt meg olyan kutat, amelynek nincs kereke. Éjjel kimászott az ablakon. Még arra is emlékszik, hogy telihold volt. Mezítláb, hálóingben térdepelt a kút lépcsőjén, és pacskolta a vizet. Milyen nyugtalanító volt az a vörös kő, a színe és az anyaga egyaránt. Reggel észrevették, hogy csatakos a hálóinge, és Sophie testvér nem adott neki reggelit. Bánta is ő a reggelit! Márvány! Most már végre értette az Anzsu morgását a Rudol keresztyiről. Márványkő. Hát ilyen a márványkő! Gyönyörű szép!

Összecsomagolt, kifizette a számláját, a szálloda eszpreszszójában megivott egy feketét. Kezébe akadt a helyi lap, megtalálta a nekrológot. Pár soros volt: Máthé Istvánné, született Décsy Edit, hosszú, türelemmel viselt szenvedés után, életének 59-ik évében elhunyt, s a kedves halottban Kun László, a tarbai egyházközség lelkipásztora, a városi tanács tagja anyósát, Máthé István nyug. ref. lelkész feleségét, Kun Lászlóné Máthé Janka és Máthé Árpád tanító édesanyjukat, Kun Zsuzsanna nagyanyját gyászolja. Ugyan ki írhatta? Valaki idegen, aki az Árvát előléptette édesgyermeknek, őt meg egyszerűen kifelejtette a családból. Fiatal újságíró lehet, nem idevalósi, mert ami a türelemmel viselt szenvedést illeti, arról egész Tarba tudna beszélni, mármint azok az őslakók, akik emlékeznek még a Mamácska utolsó otthonlétére.

Felszállt a 2-es villamosra, végigzörgött a piacon. Nagy piac volt, mint mindig szeptemberben, újdiót árultak, szilvát, barackot, még somot is. Ugyan hogy került erre a vidékre som? Szőlő rengeteg volt, a sötét rózsaszín, vékony bőrű homoki szőlő szinte kicsorgott a kosarakból. A ponyvákon kis hegyekben sárgállott a csöves kukorica.

A villamos kifutott az újvárosból, elmaradtak az emeletes házak, Tarbában voltak, abban a negyedben, ahol született. Itt aztán igazán ismert minden követ. Tulajdonképpen alig volt változás: Szepesi bácsi boltja ablakában ugyanabban a fatányérban állt a rákszemcukor,[3] mint hajdanán, csak a régi cégtábla tűnt el, Szepesi bácsi cégtáblája, a fekete macskával, amelynek mind a négy lábát egy síkba rajzolta Nándi, a Jenő első segédje, s így a farkával, amely olyan volt, mint valami ötödik láb, legalább valami egyiptomi falfestményhez hasonlított volna, ha nem olyan idomtalan és rút. Új cégtábla volt: Szövetkezeti bolt – az egész városnegyedben nem is maradt másfajta kereskedés. A Hajdú bácsi műhelye is állt még, de már nem borbélyműhely volt, hanem iroda. Belátott az üvegajtón, a két, kikunkorgó lószőrű, forgatható borbélyszék eltűnt, s a falhoz rögzített borotválkozóasztal is, amely alól visítva rángatták elő őt, valahányszor Anzsu hajat vágatni vitte. Most mázsa és írógép volt a Hajdú bácsi műhelyében. Hajdú bácsi talán sírjában is azt hiszi, hogy az ollótól és nyírógépektől félt, meg a villogó borotváktól, melyek fadobozban aludtak, vagy a falon függtek, összecsukott nyelüknél fogva; csak Anzsu tudta, hogy a pixavonos üveg iszonyítja, a sárga, különös alakú samponos üveg, amely a kirakatban állt.

Az Ispotály utca könyökében elfordult a sín: most meglátta a templomot, az apja templomát. Kihajolt a peronról. A parókia ablakán be voltak csukva a zsaluszemek, de a kapu félig nyitva volt, s az Árva kinn állt, Sóvágóval, a kántorral beszélgetett. Iszonyú hosszúra nőtt, amióta nem látta, s a fekete ruhában még soványabbnak, még szegletesebbnek látszott. Ránézett a villamosra, Annuskán is átfutott a tekintete, de nem mutatta, mintha megismerte volna, úgy látszik, csak Sóvágóra figyelt.

A Fügekert, ahova indult, messze volt, a 2-es végállomásánál. Tarba után kezdtek fogyni az utasok, aki maradt, kosarat, szatyrot egyengetett az ülés alá. Háromkor lesz a temetés, rengeteg ideje van.

A laktanyánál alig akart hinni a szemének: Franciska néni szállt fel, pirosan, kövéren és fújtatva; nem változott semmit, amióta nem látta. A kocsiban bőven volt hely, de Franciska néni mellé ült le, az a csalhatatlan ösztön vezette, amely egész életében a legkényesebb helyzetekbe bonyolította. Annuska elhúzódott mellőle, s bár a szemét le nem vette az ablakról, érezte, hogy a néni őt nézi: megismerte. Most azt kellene mondania: „Kezét csókolom”, vagy azt: „Micsoda csapás!” Nem. Nincs „kezét csókolom” és a Mamácska elsiratása. Majdnem elmosolyodott: eszébe jutott, hogy amikor hatéves volt, azt mondta neki Franciska néni: „Te kofa!” – „Maga rühös!” – kiáltott rá felháborodottan, s Anzsu a farakások mögött röhögött, mert ő is utálta Franciska nénit. Még két megálló, aztán leszáll, itt lakik a fatelepnél, amióta Gyuri bácsi meghalt. Délután úgyis találkoznak, talán egymás mellett fognak ülni; akkor majd azt mondja neki: „Jó napot kívánok!” Valaha órákig színezte magában, milyen is lesz, ha egyszer azt mondhatja Franciska néninek „kezét csókolom” helyett, hogy „jó napot kívánok!”. A néni valóban leszállt a fatelepnél, de nem indult el a háza felé, hanem megvárta, míg elmegy a villamos, és utánabámult. Tulajdonképpen azt se szívesen mondja neki, hogy „jó napot!”. Nem kíván neki semmit, jót legkevésbé.

– Végállomás! – mondta a kalauz. Leszállt.

Az utcák ellapultak, a házak megritkultak, sovány jegenyék, ideges nyírek hajlongtak a hideg szeptemberi fényben. A fák zöldjével sárga és rozsdaszín keveredett: a gesztenyén már töpörödött a levél. Apa azt mondta, hogy itt valaha a Tuzzi gróf nyaralója volt, s a gróf üvegházában füge nőtt. A szabadságharc után volt valamikor. Már vagy hatvan éve nincsenek Tuzziak a városban, s az üvegházat, azt mondja Anzsu, később megvette a város, de ízzé-porrá törte az 1907-es ítéletidő. Most a városi kertészet van a Fügekertben, és itt lakik Anzsu.

Itt nem épült új ház, amióta nem járt erre. A pici hajlékok alig voltak magasabbak az ólaknál, a zömök eperfák alatt most is, őszidő tájt, egy szál ingben, mezítláb kaparásztak a porban a gyerekek az üvegdarabok és kavicsok között. A kerítések lécei között húzódó szárítóköteleken tarkállt a sok kék ing, foltozott lábravaló. Még a csirkék is soványak, borzosak voltak.

Álmában is eligazodott volna a feketére festett léckerítések között. Honvéd utca kilenc – mondta magában, ahogy letért jobbra, s önkéntelenül felpillantott: túl a Fügekerten ott zöldellt a Kunhalom, olyan közel látszott a csalóka, ritka levegőben, hogy pontosan megszámolhatta volna a venyigesorokat, pedig messze volt, jó utat kellene gyalogolnia, ha fel akarna menni a Kunhalomra. Szél fújt, az a könnyű, nedves, kicsit csípős szél, amely olyan jellemző volt erre a tájra. Tizenegy kilométerre voltak a Tiszától, de a folyó szagát idáig hozta a szél, ha onnanfelől fújt.

Rámelegedett a köpönyeg, a vállára vette. Egy kutya rohant neki, de nem kapta meg, csak kidagadt szemmel ugatott rá. Mikor beugrott az élősövénybe illesztett ajtón, kívülről kaparta a földet, és acsarkodott utána.

Honvéd utca kilenc. A házat frissen meszelhették, mert fehér volt, mint a tej, s a kerekes kút mellett ott szomorkodott még a meszesdézsa és a száradó meszelő. A gyümölcsfák kifagyhattak, mert csak a négy jegenye strázsált a telek négy sarkában. Az illemhely fabódéját beszőtte a vadszőlő, olyan volt, mint valami lugas. A gálicoshordó mögött, az őszirózsák és tátikák gyűrűjében ott ült Anzsu, a fején egy karimátlan szalmakalap, mezítláb, a két térde között egy köteg csuhéfonadék, és papucsot varrt. Nem emlékezett rá, hogy ilyen csepp volt az Anzsu telke: nem volt talán tízszer tíz méter sem. A kutya kinn majd megette a kaput.

– Kezét csókolom! – mondta Annuska, és elkapta az Anzsu száraz, eres kezét, és megcsókolta.

Anzsu megvénült. Busa szemöldöke megőszült, a feje összeaszott, olyan volt az arca, mintha csak a ráncok hálója tartaná össze, különben szétporlanék. Még így, ülve is látszott, valahogy alacsonyabb lett. Annuska emlékezett rá, hogy kétméteres testét sokat kínozta a köszvény ősszel, s mindig csodálkozott, hogy bírhat meg a csúz egy ilyen óriással. Ez a görbe hátú vénember csak emlékeztetett a hajdani Anzsura, akit kilenc évvel ezelőtt maga mögött hagyott a pályaudvaron. Anzsu akkor hatvannégy volt, mogorva, széles vállú jegenye. Most aggastyán lett, hetvenhárom éves korára. Az egyetlen, ami fiatal maradt rajta még mindig, a keze volt.

Annuska kihozta a sámlit a kemence elől, leült Anzsu mellé, s nézte, milyen boszorkányügyességgel tűzi, varrja, formálja a papucsot a csuhéfonadékból. A kész fonadékok ott hevertek mellette a földön, az egyik fonat sárga volt, festetlen, a másik meg sötétlila. Bodzalében festette – gondolta Annuska. Valóban, a sövény sarkában ott feszítette ernyőit a bodzafa. Mennyit festettek együtt ilyenkor szeptemberben! A fél papucs elkészült. Anzsu elrágta a spárgát. Ahogy elkapta a fogával, Annuska látta, hogy iszonyatos fogsora is megritkult. Lerúgta a cipőjét, és belepróbálta a bal lábát a papucsba. Nagy volt.

– Nemigen nőtt – morogta Anzsu. – Üljön ki a templomlépcsőre, aztán mutogassa a lábát, hátha dob valaki két krajcárt a kötényébe.

Most szólt hozzá először. Annuska nevetve kalapálta két pucér sarkával a port. A jérce, amely eddig ott kapirgált Anzsu mellett, rémülten elugrott mellőlük. Szállt a por, a vékony, sárga por, amelynek szagát és ízét oly elevenen őrizte az emlékezete, hogy álmodott is vele, s dobogó szívvel riadt fel a sötétben, és sírni tudott volna, hogy még mindig kísérti a régen elhagyott város emléke. A szoknyája olyan lett, mintha malomban járt volna. Lesöpörte.

– Seperheti! – mondta Anzsu. – Úgy ül itt, mint a pápista holló, feketében. Menjen be, aztán szedje fel a kötényemet! Ott a teje is, keresse meg! Tudja, hogy hol áll.

Benn fodormentaszag volt, borsfűszag, s annak a lapos, nagy levelű növénynek az illata, amelyet Anzsu az Apácska meg Kun László legnagyobb mérgére következetesen Boldogasszony tenyerének hívott, s mint a dohányosok a dohányleveleket, úgy szárította a nyárutón, spárgára fűzve. Tej van, tehát Anzsu várta őt. Kinyitotta a csepp boglyakemence ajtaját, s a füstös, hideg lyukban megtalálta a régi bögréjét. Egy szuszra leitta a tejet, jó hideg volt. A ruháját persze végigcsorgatta, réges-régen nem ivott már így, állva, bögréből. Elmázolta a cseppeket.

Körülnézett Anzsu ingóságai között; nem nagyon gyarapodtak kilenc év alatt. A falon, a szögön ott lógott Anzsu agyonfoltozott, régi, zöld köténye, a bekecse meg egy kék csíkos ing. Mit vegyen fel, ki kell mosni ezt a nyavalyás gyászruhát? Csak nem ennyi az Anzsu egész ruhatára? Elszorult a szíve.

– Meddig issza azt a tejet? – érdeklődött Anzsu. Megállt a küszöbön, elfogta előle a napot. Annuska lehúzta a ruháját, lekapta a szögről a kék csíkos inget, és felvette. A lábszára közepéig ért; felgyűrte az ujját, a derekát átkötötte egy szál rafiával. Anzsu vigyorgott, míg figyelte, hogy szalad át kis csupasz talpain az udvaron, meghúzza a kutat, és a foltos fenekű lavórban kidörzsöli a tejcseppeket. Visszaült a csuhéfonadékok közé, Annuska meg a kukoricászacskót búvárolta, elkezdte hívni a csirkéket. Három jérce jött elő az ismeretlen, de biztató hangra, meg egy sápadt taréjú kiskakas. Annuska csak csorgatta, nem zúdította a szemet, ahogy valaha szokta: alig-alig volt valami a zacskó fenekén.

Kinn, a Honvéd utcán most fordult be a postás, a kutya acsarogva kísérte a kapuig a biciklijét. A postás eleinte nem vette észre Annuskát, aztán meg nem tudta levenni a szemét róla. Mert Annuska ment ki a postáért, s a postás nagyon szerette volna tudni, hova tegye. Kije lehet ez a lány a vén bolondnak, aki sohase köszön vissza, és újévkor, mikor a legszegényebb fügekerti is behívja egy pohár borra, bereteszeli az ajtót, és nem nyit ki, hiába veri a kerítését.

– Volt szerencsénk! – mondta Anzsu finoman. Ilyenkor volt a legutálatosabb.

A postás elharapott egy csúnya szót, és elkarikázott. Annuskából kibuffant a nevetés. Már az is nagyon mulatságos volt, hogy ő veszi át a saját anyja gyászjelentését, de magát a címzést se lehetett megállni nevetés nélkül: Joó Mihály úrnak. Anzsu előkereste a szemüvegét, a szemüveget, amelyet még együtt vettek a zsibogón egyszer Fitori Erzsitől, s amely azóta egy kicsit megrokkant, és pecsétviasszal és szurkos cérnával volt megerősítve a szára. Áttanulmányozták a gyászjelentést.

Eddig tulajdonképpen még egy komoly szót sem váltottak egymással. Annuska tudta, hogy nem szabad kérdezősködnie, míg Anzsu meg nem engedi, s Anzsu, isten tudja, miért, hallgatott. Összedugták a fejüket a szomorúfüzes sírkő felett. – Pál lev. a Róma-beliekhez, 14. rész, 8. vers – betűzte Anzsu. – „Mert ha élünk, az Úrnak élünk, ha meghalunk, az Úrnak halunk meg. Azért akár éljünk, akár haljunk, az Úréi vagyunk.” – olvasta Annuska. Ezen a gyászjelentésen már szerepelt. Igaz, hogy az Árva, sőt még Kun László is megelőzte, de ott állt a neve: Corinna. Szegény Apácska, mit szenvedhetett, míg rákényszerítette a ceruzáját. Vagy Kun László ragaszkodott hozzá?

– Kijössz a temetésre? – kérdezte Anzsutól. Anzsu bólogatott, hogy igen. Rábökött a gyászjelentésre:

– Ezt nem a pap küldte, de nem is Kun László, hanem Janka. Kilopta a többi közül, aztán újborra megvallja magában a templomban. Elhiszi?

Persze hogy Janka küldte. És Janka esdekelt, hogy ne hagyják ki őt a gyászjelentésből. Vajon hány éves lehet a Janka gyereke? Kun Zsuzsanna. Nem is tudja, mikor született. Elnyílt a szeme, majdnem felkiáltott, de akkorára már Anzsu is észrevette:

– Beletették a vénasszonyt is! Vége a világnak!

Nagymama! Özvegy Décsy Oszkárné! Jól látják? Anzsu sodort egy cigarettát, odaadta Annuskának. Ő is elővette a pipáját, de csak szopogatta, nem gyújtott rá.

– Nyughasson a nagytiszteletű, csudát látna, ha látna még a szemivel.

Most – gondolta Annuska –, most már megszólal. Megmarkolta a csuhét, elkezdte fonni. Anzsu látta, hogy semmi értelme sincs a munkájának, de nem szólt rá.

– Negyednapja hótt meg szegény, de senki se tudja, miben. Csak úgy meghótt, a szívétől. Nagy szerencséje volt.

Szóval szívszélhűdés. Anzsu minden részletet tudott, sőt kiballagott a kórházba, és megnézte a holttestet is. Mamácska nem sokat változhatott, ha még mindig nem volt egy szál ősz haja sem. Milyen elevenen emlékszik hosszú, szőke hajára! Majdnem mindent könnyen elfelejt, de semmi olyat, ami szín. Mindenki szín, úgy él benne: Mamácska sárga volt, Apa fekete, Janka szürke, az Árva zöld, Kati néni drapp, Kun László vörös. Nagymamának nincs színe, nem látta soha. Anzsu fehér. Ádám is fehér.

Elkapta az Anzsu nyakát, és megcsókolta. Legnagyobb meglepetésére nem következett semmi morgás, sőt Anzsu gyors, agyagszínű keze megveregette a fejét. Nem tudott simogatni, ahhoz túlságosan nagy volt a keze, de az érintése is boldogság volt, majdnem akkora, mint kilenc évvel ezelőtt, mikor megszökött, és Anzsu kivitte az állomásra. Mert akkor, azon az éjszakán meg is csókolta Anzsu, sőt elsírta magát, olyan mély hangon, mint a medve, s Annuska órákig zokogott a fapadon, s időnként megtapogatta a nyakába kötött piros zacskót, az Anzsu pénzét, amellyel megszökött.

Anzsu azt mondja, Mamácska már csak egyszer volt otthon azután, hogy ő elment, még abban az évben, nem sokkal azután, hogy megszökött. Eleinte csendes volt, mindenkitől félt, főleg Kun Lászlótól, s ha valaki megszólította, mindjárt elrejtőzött a hálóban. Apácska, csodálatosképpen, most nem idegesítette. Annuska hiányát észre se vette, Jankáról nem tudta mindig, hogy kicsoda; bízni igazán csak Apában bízott, mindig vele akart lenni.

Anzsu sokkal szemérmesebb volt, mint Annuska, recsegő félmondataiból nehezen lehetett kihámozni, mit akar mondani tulajdonképpen. Aztán mégis megértette, hogy Mamácska majdnem mindig vacsora után akart együtt lenni Apával, legfőképpen a hálószobában. Apa a kancellárián aludt, mint mindig, mióta Annuska megszületett, de Mamácska éjjel kimászott a kertbe a hálóból, sírt a kancellária ablaka alatt és kopogtatott. Egyszer Anzsu vitte vissza a házba, Apa pedig lerohant a pincébe, és leitta magát. Aztán egyszer egész nap énekelt, régi slágereket és szenténekeket felváltva, este ruha nélkül jött be a vacsorához, és egy gyertyát tartott a kezében.

Itt már csak makogott Anzsu, és a másik papucskát formálta, de Annuska kitalálta a többit, elégszer látta, amikor az anyja még otthon volt: mentőkocsi, kényszerzubbony, ápolók, Kati néni sír, Janka sír, az Árva nem sír, de vigasztaló szavakat mormol, megsimogatja az Apa karját, Apácska pedig halálsápadtan kinyitja a Bibliát, valamennyien leülnek az asztal köré; Janka nem tud énekelni a könnyektől, de Annuska igen, s mert imád énekelni, kiengedi a kis hangját, és fújja a bűnbánati éneket: Uram, a töredelmes szívet te szereted… Janka kézen fogja, ágyba viszi, s ő hallja a zárt ajtón át is, hogy Apácska leakasztja az ebédlőajtó mellől a pince kulcsát, és leszalad a gádorba.

– Dugja be a fülét! – mondta Anzsu, s Annuska tudta, mit jelent: gyilkosság lesz. Szóval akkor Anzsuval ebédel, s ha tizenkettőre el akarnak készülni, neki is láthatnak a főzésnek. Anzsu kihozta a kisvájdlingot, amibe a vért szokta felfogni.

Annuska bemenekült a házba, még az ajtót is behúzta. Sűrű, zöld háló volt az Anzsu ablakán, amely zölddé tette a kintről beszűrődő fényt is. Annuska felemelte a dunyhát, de nem talált alatta semmit, csak egy párnát, pedig tudta, hogy Anzsu utál laposan feküdni. A szalmazsák alá nyúlt, ott volt a titkos raktáruk, amióta a világ világ, de ott csak a saját leveleit találta, spárgával összekötött, rengeteg levelet. Annuska minden hónapban írt, eleinte, az első időkben minden héten, Anzsu pedig soha nem válaszolt, s ez így rendjén is volt mindkettőjük számára. Anzsu folyamatosan olvasta a nyomtatott betűket, de írni nem szeretett, a levélírást általában bolondságnak tartotta. Felelt ő Annuskának mindig a maga módján: csomagokkal. Gyékényt font a szobájába, faragott neki sótartót, festékesdobozt, zsákponyvába varrta az ajándékot, úgy adta fel: újdiót, tököt, szőlőt küldött Annuskának, mikor eljött az ősz. Annuska a stabilizáció első pénzéből elkezdte törleszteni az Anzsutól kapott összeget, de az első részlet postafordultával visszajött, s abból tudta, hogy Anzsu haragszik, és nem mert többet pénzt küldeni neki.

Ezt a bekecset a falon mégiscsak elfogadta, ezt harmadéve küldte neki, az igali búcsúból. Tulajdonképpen nem is ő vette, hanem Ádám. „Ne vegyünk bekecset Anzsunak?” – kérdezte tőle, míg falták a zsíros húst a búcsús serpenyője előtt, s falatokat tördeltek mellé a rozscipócskából. Akkor eszébe jutott, hogy az a valami, amit Anzsu télidőn a hátára terített, már akkor is nagyon keshedt volt, hogy őt azon az emlékezetes éjszakán az állomásra kísérte. Ketten adták össze a pénzt az Anzsu bekecsére, s lám, most itt lóg a szegen, alig-alig kopott valamicskét. Vajon mit hord most Anzsu a fején? Megvan-e még a kucsmája, amelyben egyszer Irén kölykedzett, a macska, s ahonnan szánta kifordítani a famíliát, míg a kölykök szeme ki nem nyílt, és el nem kezdtek ténferegni gyufaszál lábukon? Hol lehet vajon a citera? Nem látja semerre.

A csirke kottyant, bugyborékolt, végre. De azért még nem megy ki, hátha rázza még a lábát – nagyon fél, ha csirkét ölnek. Vajon ez valami terheltség, ez az iszony a vértől?

Anzsu nagyon szegény lehet, a kis zsákok, melyek a mennyezetgerendák kampóiról lógnak, üresek voltak. A szobát nemrégen meszelhette újra, a boglyakemencét is. A lavór egy fa-háromláb háromszögébe volt beszuszakolva, mögötte valami lepedőféle fedte a falat. Fél Anzsu, hogy összepocsolja a friss meszelést, míg mosakodik? Fiatalabb korában nem volt ilyen kényes. Közelebb ment, hogy megnézze az Anzsu falvédőjét. Közönséges lepedő volt, durva, sárgás lenlepedő, Anzsu karikát varrt a négy csücskére, azzal akasztotta a falra. Most, hogy ott állt előtte, vette észre, hogy ezt a falat nem meszelték újra; füstös, szürke volt ez a fal, a vályog törekszálacskái kidugták lábukat a megkopott meszelés alól.

Annuskának hirtelen eszébe jutott valami. Ez a fal, szemben az ággyal, ez a nagy-nagy, gyerekkorában óriásinak látott falfelület, amely előtt akkoriban nem állt a fa-háromláb… Kiakasztotta a lepedőcsücskök karikáit. Nehezen ment, a laza vályogfalba kontyukig szaladtak a szögek. De aztán sikerült, s akkor tudta már, hogy nem tévedett. A lepedő alatt, az Anzsu lavórja mögött, szemben az ággyal, amely felett három összekötött kalász volt meg az Annuska konfirmációs képe, a lepedő alatt ott volt Annuska freskója. A Jenő címfestő ecsetjével festette, cipőkrémes dobozban keverte meg a festéket hozzá, s amikor befejezte, a száradó falnak savanyú szaga volt.

Nagyon mereven állt, kihúzta magát, nézte az egysíkú, bizantin jellegű, különös képeket. Ott volt Jázon kutya, nagy, fekete folttal a lapockáján, mellette Mamácska, földig érő, sárga hajával, kezében egy könyv, amelyet a szívéhez szorított, ott volt Janka, pálmaággal és egy szamárral, Apa, palástosan, de lecsukott szemmel, egy rút, vörös alak, aki Kun Lászlót jelképezte, bő bugyogóban, kard az oldalán, Kati, tűzpiros arccal, hagymakoszorúval a nyakában, és egy béka, egy óriási béka – ez volt az Árva –, és végül ott volt ő maga is, de háttal, csak fekete copfjai látszottak és lecsúszott fél zoknija. Aztán ott volt Anzsu, liliomos koronával, nagy szakállal, mindenkinél nagyobban és mindenkinél szebben, göndör fürtökkel és hatalmasan ott volt Anzsu, mint egy király az egész háznép felett, egy óriási Anzsu, az egyetlen, akinek az arca valóban hasonlított is önmagához, s aki ott tartotta a kezében az aranyalmát és az Anzsuk jogarát.

Annuska nem sírt, de érezte, hogy jobb volna, ha tudna sírni. Anzsu bejött, letette mögé a tálat – már fedő volt rajta, Anzsu tudta, hogy nem bírja látni a vért, s most észrevette, hogy mit néz. Megállt mögötte, de csak egy pillanatra, aztán majdnem gorombán kivette a kezéből a lepedőt, és visszaakasztotta.

– Fő az ebéd – mondta neki, s kilódította a kisajtón. – A képet ne bámulja, nem arra való. A ház úgyis a magáé lesz, ha engem elvisz Homok Péter, akkor nézheti. De addig van még egy kis idő, ráér. Kész a papucsa, ne futkosson mezítláb, mert megmetszi a lábát valami üveggel. Aztán míg az ebéd megfő, elmondhatja a magáét.

Lehajolt a csuhéhoz, egymás mellé illesztette a kötegeket. Lábtörlőt akart csinálni, kimérte a hosszát. Annuska lecsúszott a sámliról elébe, a földre, s megpróbálta nekitámasztani a fejét az Anzsu térdének. Anzsu, nem is nagyon gyöngéden, eltaszította; nem fért oda a feje a fonatoktól. Annuska a szájába vett egy szál füvet, és végre elkezdett beszélni.

II.

Az Árva addig nézett a villamos után, ameddig a pótkocsi hátsó peronja csak látszott a kanyarodóban. Hosszú idők óta nem volt ilyen mulatságos nap, mint ez a mai! Legutoljára akkor volt ekkora izgalom a házban, amikor Annuska megszökött, meg amikor Mamácska pucéron szaladgált az ebédlőben, Apa meg – mint valami vén József a Bibliából – kimenekült a kancelláriára. Szegény Mamácska, jellemző, hogy miken járt az esze. De micsoda szép teste volt még akkor is, pedig már éppen elérte az ötvenet. Micsoda melle volt, micsoda hosszú, fehér combjai! Nemhogy megvárta volna az estét, ha már annyira nyugtalan volt, aztán elvétette volna az ajtót – igazán összecserélhette volna a kancelláriát az ebédlővel –, ő ott aludt akkoriban. Tizenöt éves lett azon a tavaszon, s az a hülye Janka rövidre csináltatta a kék nadrágot, amellyel meglepték.

Micsoda nap! Fütyörészve fordult be a kapun, de a kapualjban észbe kapott, abbahagyta. A vénasszony kinn ült a lugasban, olyan mereven, mintha lenyelte volna a meszelőt, és egyenesen őt bámulta mozdulatlan tekintetével.

Az Isten verje meg – gondolta az Árva, és letépett egy őszirózsát –, hogy ezt is ide hozta a balsors a temetésre! Minek jött ide, tán örökölni akar? Na, arra várhat.

Mélyen hajolt a vénasszony felé, megkérdezte, nem süti-e túlságosan a nap, vagy nem fázik-e, mert hozhat napernyőt, vagy hozhat pokrócot, ami tetszik. Décsyné megrázta a fejét, és átnézett az Árván.

Az Isten verje meg – gondolta megint az Árva –, ugyan mire olyan büszke? Mindenki tudja, hogy Apácska valóban egy szoknyában vette el Mamácskát, úgy ment férjhez, mint Dunbar Fáni a Lévay műfordításaiban.

Erről jut eszébe, hogy a maradék könyvekről sürgősen intézkedni kell. Eddig roppant egyszerű volt a helyzet, mert a teológiai könyvek a kutyának se kellettek a zsibogón, azokhoz nem is volt érdemes hozzányúlni, s Apácska meg az a másik hülye csak azokat tartotta számon. Janka csak Szentmihályinét olvassa és Baksayt, azokat bent tartja a hálóban; ahogy az egyiket bevégezte, kezdi újra; Janka úgyse merte még végignézni soha, mik állanak a társalgó bolthajtásába beépített könyvespolcon. Azazhogy mik állottak, míg még ép volt a könyvtár, de úgy kell neki, úgysem olvas itt senki rendszeresen, s a zsibogón még mindig meg lehet kapni egy-egy jó rakományért száz forintot. Persze arra igazán nem számíthatott, hogy éppen Zsuzsanna miatt kényszerüljön elővigyázatosságra. Zsuzsanna mindig a könyvek között lábatlankodik, s a múltkor is észrevette, hogy hiányoznak a Jókaik.

De hogy ez a vénasszony ott mire olyan büszke? Annyi pénze se volt, hogy a szállodába menjen, ideszemtelenkedett az ő házukba, ahová a negyven év alatt, míg Mamácska élt, egyszer se tette be a lábát. Az Árva felszaladt a kertből az üveges verandára, és elröhintette magát, mert az jutott eszébe, hogy mentek majdnem egymásnak Apa meg Kun László harmadnapja a gyászjelentés miatt. „Boldog házassága negyvenedik évében” – diktálta Kun László, Janka pedig az asztalra borulva sírt. „Nem – dörgött Apa, és feltartotta a kezét, mintha még nem volna nyugalomban –, nem hazudunk Isten színe előtt! Házasságunk, az Isten kifürkészhetetlen akaratából, nem volt tökéletes.” Csuda, hogy az ember meg nem szakad ilyenkor! Nem volt tökéletes! A végén persze Kun László győzött. A hazugság bűn, de a kedves halott érdekében igazán nem lehet a kívülállókkal a valóságos helyzetet közölni, pláne egy gyászjelentés keretében. Annak ellenére, hogy ebben a városban igazán mindenki tisztában van mindennel, ami a családot érinti, mégis iszonyúan zavarba jöttek volna az ismerősök, ha kimarad a boldog házasság emlegetése.

Mi lenne – vigyorgott magában az Árva –, ha a gyászjelentések szövegét a valóságnak megfelelően fogalmaznák meg: Örömtől repesve tudatjuk, hogy huszonkilenc év óta többnyire tébolydában tartózkodó feleségem…

A verandáról balra nyílt a társalgó, ez volt a ház bal szárnyán az egyetlen utcai szobájuk. A parókia kockája kétszáz év óta terpeszkedett már az ótemplom árnyékában, hátulsó fala, az, amelyhez a ház végében a mosókonyhából a fürdőszobát és konyhát, az udvari részen pedig a kamrát meg a fészert építették, a hajdani szegényház és ispotály falával volt egybeépítve. A háború után, a koalíció vége felé át kellett adni a szegényházat meg az ispotályt, s a szegények szétszóródtak az egyházközségben. Nekik is jutott egy gyulladásos szemű vénember, de szerencsére nem élt sokáig, s amíg élt is, nemigen látszott belőle semmi, csak a hangja hallott, ahogy a fészerben, a csirkefogó Anzsu hajdani lakásában, szenténekeket énekelt. Most bölcsőde van a túlsó részen. Kimeszelték a régi helyiségeket, de a talajvizet már nem tudták lecsapolni a pincétlen ház falából. Ép testben ép lélek! – gondolta az Árva. – No, istenadta csecsemői.

Tulajdonképpen Kun Lászlóval kellene beszélnie, ő ezekben a napokban a legingerültebb. Apa lekókadt, sőt mintha egy kicsit megnyugodott volna, Janka mindig egyforma, nem látni rajta, hogy a baromfivész miatt van-e kisírva a szeme, vagy az anyjáért búsul. De Kun László nincs sehol, nyilván kinn mászkál valahol a városban, vagy felment a tanácsba – attól kitelik, hogy a temetés napján is a tanácsba megy.

Az Árva bevette magát a társalgóba, hogy körülnézzen a könyvek között. A társalgó falával be is végződött a parókia bal szárnyának utcai homlokzata, s kezdődött a kerti rész: az ebédlő, a háló, s a háló mögött a csepp, az udvar felé zárt folyosó, amelyet később építettek hozzá – s ahonnan a fürdőszoba meg a konyha nyílt. A ház így a hajdani ispotály faláig egységes, U alakú épület volt, a kapualjból jobb felé nyíltak a hivatalos helyiségek; az utcai fronton, a társalgóval párhuzamosan, a kancellária, az Apácska állandó tartózkodási helye. Ez volt a legnagyobb szoba a házban, majdnem olyan hosszú, mint a túlsó szárnyon a társalgó és az ebédlő együtt. A kancellária mellett a káplánia volt, de annak az ajtaja a kertről nyílott – itt lakott Kun László, míg el nem vette Jankát, s itt káplánoskodott Apácska mellett. Mióta összeházasodtak, persze beköltözött a házba, és a káplánia üresen áll: dolgozószoba lett, hivatalos helyiség; Apácska sose teszi be a lábát oda, csak Kun László használja a kancellária híján. Mennyit emlegeti, hogy Apácska miatt nem tarthatja a háznál a káplánját, hogy annak kinn kell laknia valahol a város végén. Jó vicc, hova tegyék Apácskát, a társalgóban ő lakik, a hálóban a házaspár – az ebédlőben csak nem tarthatják. Míg fungált, addig is mindig ott aludt – az Árva nem is emlékezett rá, hogy valaha a hálóban látta volna: a két ágyban Janka hált mindig meg Annuska. Végigvágta magát a Janka hímezte párnák között. Annuska visszajött! Micsoda móka!

Lenn a kertben az öregasszony utánanézett az Árvának, mikor az felsietett a verandára. Most jól megnézte. Tegnap este, amikor megérkezett, sokáig fogalma sem volt arról, ki lehet ez a fiatalember. Most kezdett valami derengeni benne; mintha Janka írta volna neki valaha, hogy a házba vették a pap árván maradt unokaöccsét, talán örökbe is fogadták, nem emlékszik már pontosan. Régen volt, van vagy húsz éve is talán. Akkor még ő is fiatal volt, nem is egészen hatvanéves. Mennyi lehet ez a nyurga, kellemetlen fiatalember? Talán huszonöt.

[...]

Lábjegyzetek

1 Lüszter: sodrott gyapjúszálból készült, fényes, vékony szövet.

2 Kakaót pótló ital.

3 Kámforos cukorka.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

Lábjegyzetek

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0