Apámnak, akitől az alkotás iránti szenvedélyt örököltem.

Alassie-nak, barátomnak és ragyogó példaképemnek.

És a rettenthetetlen Arnaunak – az én Pamem Jimbójának.

Prológus

Egyes vándorok úgy mesélik, hogy a zord sziklákon, amelyek a földeket az óceántól elválasztják, létezik egy elátkozott hely – egy különös falu, ahol csend és magány honol.

Sokan szemlélték már a távolból, ám azt mondják, hogy azok a kíváncsi lelkek, akikben van elég kurázsi, hogy behatoljanak rejtekébe, mind ott rekednek, mert egytől egyig elveszítik a józan eszüket.

A házakat alkotó kövek között, az elhagyott bútorok repedéseiben kegyetlen szellem lakozik – egy szeszélyes, könyörtelen jelenlét, amely játékot űz a jövevények elméjével, s kusza útvesztőkbe taszítja őket, mígnem olyan mélységekbe zuhannak, ahol megszűnik az értelem.

Akik valahogy mégis visszatérnek, üres tekintettel töredezett szavakat és összefüggéstelen mondatokat bírnak csak kiejteni a szájukon.

Számukra nincs többé mosoly, könny, félelem, aggodalom vagy remény; időben felfüggesztett lelkekké válnak, s azontúl saját emlékeik börtönében bolyonganak.

Mert aki egyszer belép abba a faluba, sohasem menekülhet előle, szökjön bármily messzire. Mert a félhomály láthatatlan sebhelyként kísérti, és lassan elhatalmasodnak rajta az emlékek, amelyek szembeszállnak az e világi rációval, és eltorzítják a valóságot.

Amikor a trubadúrok e legendákat mesélik, a hallgatóság rendre ugyanazt a kérdést fogalmazza meg magában:

Ha a puszta kíváncsiságnak ez az ára, ugyan ki volna olyan balga, hogy szembe merne nézni vele?

I. rész

Ahol meghalnak az álmok

1.

Pam, a tolvaj lány

A lopás azon kevés tevékenység közé tartozott, melynek gyakorlása során kiélhette kreatív hajlamát. Ráadásul kifejezetten jól ment neki. És szerette is, mert egy kis színt vitt egyhangú mindennapjaiba.

Azon képessége, hogy alakot váltson, lehetővé tette számára, hogy emberi lábát őzlábbá alakítsa, ami szintén megkönnyítette azt a kis törvényen kívüli szenvedélyét. Egyetlen hátránya az volt, hogy patái zajt csaptak, amikor ugrott, vagy földet ért – ám erre is talált megoldást: száraz növényekkel kitömött vászonzsákokat használt cipő és hangtompító gyanánt.

Különösen csípős őszi hajnal volt.

„Remek – gondolta a faunleány. – Mindenki alszik.”

A reggeli séták az előkelőségek hivalkodó otthonainak tetején lassan ugyanolyan napi rutinná váltak számára, mint az esti egészségügyi és szépségápolási szertartások, vagy a pipázgatás Jimbo társaságában, lefekvés előtt.

„Álmatlanság ellen”, mondogatta.

Amit a fiatal lány „a lopás művészetének” nevezett, immár olyannyira szerves részévé vált a lényének, hogy oly módon űzte, mint mások az ásítást: ösztönösen, megerőltetés nélkül. Olyan biztos volt a tehetségében, hogy ha valaki azt mondja neki: hamarosan fejvesztve menekül egy maroknyi erőszakos őr elől, Pam valószínűleg hangos nevetésben tör ki.

De addig még hátra volt néhány portya.

Az elmúlt hónapok során titokban leste leendő áldozatait, és egy furcsa szokást fedezett fel, amely sok emberben közös volt: hajlamosak voltak telepakolni a zsebeiket mindenféle holmival.

Ami igazán érdekes volt, hogy a gyűrött számlák, izzadt zsebkendők, elveszett gyöngyházgombok és a por között nem kevés pénz is rejtőzött.

Méghozzá aranyérmék. Minden egyes érme száz diniát ért – éppen annyit, amennyit Pam havonta keresett. A nemesek általában csak úgy ott hagyták őket a nadrágzsebükben vagy az éjjeliszekrényen.

Pamnek nem jelentett túl nagy kihívást észrevétlenül a közelükbe férkőzni.

Nesztelenül végigsiklott egy borostyánnal benőtt, harmattól csillogó tetőn, akár egy vízcsepp. Fürge, néma ugrással ért földet a fehér kőerkélyen, majd könnyedén elsuhant a kovácsoltvas asztalka mellett; végül megállt a hálószobába vezető üvegajtó előtt.

Várt néhány másodpercet, hogy szeme hozzászokjon a félhomályhoz.

Hegyezte a fülét, és elmosolyodott.

A horkolás mindig jó szövetséges volt: remekül elfedte a fosztogatással járó neszt. Kivette fogai közül egyszerű zsebkését, és addig babrálta a zárat, míg végül a kilincs engedett. Nem tartott sokáig.

Odabent egy baldachinos ágy tárult fel a szeme előtt, skarlátvörös ágyneművel és rengeteg, különböző méretű és formájú, hímzett párnával. Az ágyban egy kis termetű, pocakos öregúr szendergett, aki minden horkantás után elmosolyodott, mintha valami szép dallamot hallott volna álmában. Csak nem éppen hegedűk és hárfák muzsikáltak, hanem egy arthritises ember szuszogása töltötte be a teret, és…

Pam összerezzent, amikor hirtelen ismeretlen zaj ütötte meg a fülét. Ösztönösen felkapta a fejét.

Kinyújtotta a nyakát, és az aranyos takarók alatt valaki mást is megpillantott. Az öreg mellett egy soványka, ráncos, egérszerű asszony is szunyókált. Fehéres-szürkés haját fonott copfba fogta, arca pedig olyan volt, akár egy antik porcelánbabáé, amelyen felsejlett egykori tündéri szépsége.

Pam kíváncsian fürkészte a törékeny öregasszonyt. Nem értette, hogyan jöhetnek ki efféle hangok egy látszólag gyönge testből – a szuszogása és hortyogása a mocsári ogrék, a gyerekmesék mogorva szörnyeinek bömbölésével vetekedett.

A tolvaj lány kihasználta az öregek éjszakai koncertjét, szélesre nyitotta a zsákját, és gond nélkül belesöpörte a kedves arcú úr éjjeliszekrényén heverő aranypénzeket, amelyek mellett egy bőrrel bevont fém laposüveg pihent. Majd odaszökkent a kandalló mellett álló szobainashoz, és a férfi nadrágzsebeit is kiürítette.

Távozás előtt vetett még egy pillantást az asszony pipereasztalára. Ékköves brossok és hajtűk sorakoztak rajta; de azokat mindig nehéz volt eladni. A parfümök mellett csillogó fekete gyöngysort azonban gond nélkül elpasszolhatja egy kis pluszpénzért.

Ekkor valami megcsillant, és visszanézett az alvó párra. A fény az öregek keze közül szűrődött ki: a két összefonódó kézen zafírral ékesített jegygyűrűk ragyogtak. Pam a homlokát ráncolta, mint mindig, amikor eltöprengett.

„Ha leveszem róluk, felébrednek. Ha felébrednek, ijedtükben szörnyet halnak”, suhant át a fején.

Már látta is lelki szemei előtt a házaspárt, kísértet formájában, amint üresen tátongó szemgödörrel, kukacokkal az arcukon, reszkető hangon megkérdik, hogyan merészelte megfosztani őket attól, amit az élet ajándékozott nekik.

„Á, ezt azért már nem…”, rázta meg a fejét határozottan.

Furcsamód megborzongott, és érezte, amint tarkójától egészen a patájáig lúdbőrös lesz – mindig ez történt, ha babonás hajlama előtört.

„Ráadásul ezt még eladni sem volna egyszerű”, győzködte magát.

Akaratlanul is elmerült az alvó öregek látványában. Olyan különbözőek voltak, mégis olyan egyformák – egymás kezét szorították, mint két szerelmes kamasz, akik most fedezik fel a világot.

Szíven ütötte a kép.

„Na, jó, csak nyolcra kell ott lennem – intette rendre magát, miközben visszafordult a pipereasztal felé. – Három ház még simán belefér.”

Zsebre vágta a fekete gyöngysort, és kisurrant a szobából, mit sem törődve azzal, hogy vajon zajt csap-e – hiszen a ház lakói amúgy is elég hangosak voltak…

Csak arra ügyelt, hogy gondosan becsukja maga mögött az erkélyajtót.

„Nehogy megfázzanak nekem a kisöregek”, gondolta.

Végigszökött az előkelő háztetőkön, kissé sietősen, hiszen a nap bátortalanul kezdett már feltünedezni a horizonton, első sugarai pedig fenyegető tényezőnek számítottak.

„Nehogy észrevegyenek – ismételgette magában Pam szüntelen. – Mert ha meglátnak, akkor bizony cseszheted.”

Felült Tanterville legpompásabb palotájának tetejére, és számba vette a lehetőségeit.

„Odamegyek”, döntötte el szélsebesen, amint középen kiszúrt egy gyönyörű, kékes tornyot.

„Silbenniah Mirden hercegné nemrég özvegyült meg – jutott eszébe. – Nem sokáig gyászolt, és Jimbo legjobb ügyfele.”

Elmosolyodott.

„Talán egyszer még meggazdagodunk a szenvedélyéből.”

A tiszteletre méltó Mirden asszony villája mozgalmasnak tűnt; akkora volt a zaj, hogy Pam már távolról hallotta a különböző hangokat és hangszereket.

Némán szökdécselt tetőről tetőre, kéményről kéményre, és óhatatlanul is megsimogatta az útjába kerülő macskákat.

„Nyolcra mész – ismételgette magában, miközben beletúrt kollégái puha, szőrös bundájába. – Nem oszt, nem szoroz, ha cirógatom egy kicsit az éjjeli (na, jó, hajnali) cimboráimat.” Néhány macska hálásan nyalogatta az ujjait, mások boldogan nyávogtak Pam kedvessége láttán; legtöbben pedig csak odébbálltak, ha elunták a figyelmességet.

Mire a villához ért, valami furcsa, savas érzés kúszott fel a gyomrából a torkába, majd egészen az ínyéig hatolt, és belemart a nyelvébe. Némán köpött egyet, és megkönnyebbült. Nyilvánvaló volt, hogy legutóbbi kulináris kísérlete balul sült el.

„Jobban ki kell kísérleteznem a fűszereket, hogy rájöjjek, melyik förtelmes keverék okozza ezt az utóhatást”, morfondírozott magában, miközben a hasát fogta.

„Na gyerünk, Pam, munkára fel! – parancsolt magára, majd megrázta a fejét, és megvakarta a szarvát, hogy eloszlassa a feszültséget. – Elég ebből a szétszórtságból, te marha. Nyolcra ott kell lenned. Mindjárt felkel a nap. Mozdulj már. Szedd össze magad, és koncentrálj.”

Felemelte a fejét, és szemügyre vette az özvegy palotáját.

Őrök vigyázták a ház minden bejáratát: ajtókat, ablakokat, kerteket, nyitott előcsarnokokat, viráglabirintusokat… Meg a titkos folyosókat is – amelyeket Pam, az ifjú faunleány, jól ismert már –, izmos, fémpáncélos alakok őrizték.

Szinte lehetetlennek tűnt átverekednie magát a sok biztonsági akadályon – legalábbis Jimbo csodás bombácskái nélkül, amelyek azért mindig nála voltak. Miután az ablakokon át bepillantott a mulatság forgatagába, máris tudta, mit kell tennie.

„Oda kell menned valamelyikükhöz. Ha nem jutsz elég közel, nem fog működni.”

Zsinórok és más könnyű szerszámok segítségével, amelyeket „nem árt, ha van” alapon mindig magánál hordott, pókhálószerű rendszert eszkábált össze, hogy holmiját a szoknyája alá rejtse.

Amikor mindent jól beállított, és jó érzés töltötte el, némán megtapsolta magát.

„Ez könnyebb lesz, mint vajas tojást sütni snidlinggel.”

Meglazította a fűzője zsinórjait, benyúlt, és megemelte a kebleit. Amikor már olyan magasra tolta őket, amennyire csak bírta, szorosan meghúzta a zsinórt, hogy úgy maradjanak.

„Így, ni – mondta magában csintalanul. – Mint két alma, szorosan egymáshoz nyomva. – Karba fonta a kezét. – Mintha menten szétdurrannának.”

Leszakított egy marék piros bogyót egy bokorról, összerágta, hogy sűrű, színes levet nyerjen, és kézfejével szétkente az ajkán, hogy élénk vörös legyen, mintha órákon át csókolózott volna a szeretőjével.

„Készen állok.”

Kócosra borzolta félhosszú haját, és átlós irányban elindult a főbejárat felé, ügyelve rá, hogy legalább négy lépésből legalább egyszer megbotoljon.

– Hé! – Hamar észrevették. – Hát te hová igyekszel?

Pam lassan felemelte a fejét, és butuska tekintettel pislogott jobbra-balra, félig lehunyt szemmel, mintha nem tudná pontosan, hogy háta mögött settenkedik az őr. Amikor karon ragadta, Pam rázuhant, mint egy rongybaba.

– Hé, te lány – morogta az őr mély, reszelős hangon. – Ki az ördög vagy te?

Repedezett agyarú, bűzös leheletű, hegyes szemöldökű ork volt. Rozsdás páncélt viselt, hátán két hatalmas fejsze lapult, és egy kard volt az övébe csúsztatva, amelyet elő sem húzott, hiszen nem tartott komoly fenyegetésnek egy – feltehetően valami nevetőgáz hatása alatt álló – kába kis őzleányt.

– Nina vagyok – mondta Pam mosolyogva. – Na és te…?

– A jelszót – mordult rá az ork.

– Á… – sóhajtotta Pam, és oldalra biccentette a fejét. – Hogy mit…?

– A ma esti jelszót.

– Á, igen… a jelszó. Ööö… nem hiszem, hogy most eszembe jut – mondta kuncogva, és szájára tapasztotta a kezét. Majd szemrevételezte foglyul ejtőjét. – Hogy te milyen hatalmas vagy…! Mi a neved?

Az ork bólintott.

– Na jó – mormogta. – Ahogy akarod.

Olyan könnyedén kapta fel Pamet, mintha csak egy zsák szalmát vetett volna a vállára. Pam tiltakozására fittyet hányva csak akkor engedte le, amikor a lány esküdözni kezdett, hogy nála van a hercegné személyes meghívója.

– Kapsz öt másodpercet. A hatodikra kihajítalak.

– Megvan már, megvan… – nyöszörögte Pam, miközben a holmija közt kotorászott. – Mindenfélét beszedtem; még jó, hogy egyáltalán a nevemre emlékszem. Tessék.

Az ork hirtelen, erőteljes mozdulattal lehajolt, hogy kitépje a „meghívót” Pam kezéből – és ennyi pontosan elég volt. Amikor az ormótlan lény hatalmas orra Pam vállmagasságába ért, a képébe vágta az altatóporos bombát, amely úgy szikrázott, mintha valami fényfesztiválon lettek volna.

„Ez még egy vadállatot is ledönt a lábáról – mondta Jimbo. – Kettő meg is ölheti. Vigyázz velük, és mindig kemény, tollal bélelt dobozban vidd őket, nehogy rajtad robbanjanak.”

Pam félreugrott.

Az ork, mint egy kő, a földre zuhant.

Rögtönzött álruhája tökéletes választásnak bizonyult. Odabent mindenki lenge ruhában lejtett – már akin egyáltalán volt valami.

Pam soha nem látott még ennyi meztelen testet egyszerre. Valóságos tarkabarka bacchanália volt; testek, sötét borok, likőrök, savak, és számtalan kétes eredetű szer kavalkádja.

Amikor a nagyterembe lépett, senki sem lepődött meg a jelenlétén, botladozó járásán, ruházatán és vérvörös ajkán; ő is csak egy volt a sok közül.

Macskaügyességgel kerülgette a testek kusza kupacait, a gyümölcsöktől roskadozó tálakat, az ezüstkupákat és a márványszobrokat. Eljutott a lépcsőig, és elindult felfelé – hiszen az aranyak és az eladható ékszerek mindig a házigazdák szobáiban lapultak.

Az utolsó előtti lépcsőfokon valaki megérintette a derekát, és átkarolta: egy barna bőrű, fehér hajú ifjú volt, hegyes fülében karikákkal, nyakán, csuklóján és ujjain nehéz ékszerekkel.

Pam már számolta volna, mennyit érhet mindez a piacon, de gondolatmenete megszakadt, amikor a fiú engedély nélkül szájon csókolta. Először majd’ kővé dermedt, és mozdulatlanul tűrte a csókot, majd néhány másodperc múlva ösztönösen visszacsókolta a szegfű- és fahéjillatú idegent, aki az útjába tévedt.

Belenézett a fiú ragyogó sárga farkasszemébe, ám elnehezedő szemhéja és kivörösödött szeme fehérje elárulta, hogy teljesen be van állva. Valami csüggedtséget is észlelt rajta.

„Kiüresedett”, érezte meg Pam.

Mégis, valahol a lelke mélyén feléledt a vágy csírája, hogy tovább kutassa a finom agyarú, hercegszerű fiú tekintetét.

Erőt vett magán, hátralépett, amint azonban meglátta ködös, mérgezett tekintetét, a felszikrázó vágy egy szempillantás alatt szertefoszlott.

Valami hideg borzongás futott végig a gerincén, amely a csontjáig hatolt.

„Nem. Ez nem helyénvaló.”

Pam szó nélkül faképnél hagyta kérészéletű szeretőjét (aki nem is próbálta visszatartani), és a hercegné hálószobája felé vette az irányt, miközben a szarvait vakarászta.

„Ne hagyd, hogy folyton elterelje valami a figyelmedet – ismételgette magában. – Nyolcra ott kell lenned. Siess, és ne kalandozz el állandóan.”

Amikor az özvegy ágya elé ért, be kellett fognia a száját, hogy elfojtsa a nevetését. Másik kezével a hasát simogatta, hogy enyhítse a tegnap este rosszul kombinált fűszerek okozta görcsöket.

„Ne nevess! – intette rendre saját magát –, még felébreszted őket.”

A hercegné olyan mélyen aludt, mint egy gyerek, de a szája tátva volt; méregdrága porcelánból készült műfogsora pedig kicsúszott rajta, és nyálas patakban úszott lefelé.

Két fiatal pihent mellette: az egyik karmazsinvörös hajú volt, és a nő combján nyugodott a feje; a másik, barna hajú fiú kiütve hevert a bor és más nedvek – amelyeket Pam nem óhajtott beazonosítani – áztatta párnákon.

„Ezek ketten legfeljebb annyi idősek, mint én. – A hercegnére nézett. – Ő meg legalább háromszor annyi. Undorító. Hát, biztos jól megfizette őket.”

Ha egyszer egy öregasszony nem átallta arra használni a vagyonát, hogy megszerezzen valamit, amit pénz nélkül sosem tudott volna, akkor ugyan Pamet mi akadályozta meg abban, hogy hasonlóképp éljen fizikai adottságaival…?

Fürgén és hangtalanul, mint mindig, megtömte táskáját a polírozott porcelántányérokon heverő érmékkel, az általa már jól ismert rejtekhelyeken lapuló ékszerekkel, és más apró, ám annál értékesebb tárgyakkal, amelyeket könnyűnek ítélt eladni.

Ó, hány hétre megoldhatta volna az életét, ha nem történik meg az, ami ezután következett…! Mennyi hozzávalót vásárolhatott volna a konyhai kísérleteihez abból a pénzből, amit azon a hajnalon szerzett – és amit hamarosan elveszített a tetőkön…

Minden olyan gyorsan zajlott, hogy a szóban forgó éjszaka még most, évekkel később is homályos foltként él Pam emlékeiben. Mindenesetre jót nevet, valahányszor elmeséli.

Először nem is tulajdonított túl nagy jelentőséget annak a gyomorfájdalomnak, amely már ki tudja, hányadszor tört rá. Többnyire figyelmen kívül hagyta a kellemetlenségeket, mintha attól eltűntek volna; és mindezt csak azért, hogy ne akadályozzák a dolgában, vagy, hogy ne kelljen kuruzslókhoz fordulnia.

Amikor már kellőképp elégedett volt új szerzeményei mennyiségével, futó mosolyt küldött az alvó hercegnének, mintha csak egy barátnak mondott volna köszönetet. Már épp indulni készült, és alig fél méterre volt az ajtótól, amikor egy látszólag egyszerű tálra lett figyelmes a bejárat mellett, a földön. Pár pillanatig távolról tanulmányozta.

„Ez jófajta aranyból készült – konstatálta magában. – Torhon beolvaszthatná. Jól megfizetne érte. Legalábbis valamennyit fizetne érte…”

És akkor, amint utolsó zsákmánya felé tartott, lesújtott rá a negyedik görcs. Mint a szunnyadó vulkán mélyén fokozódó forróság, úgy erősödött Pam gyomrában a kellemetlen, fortyogó fájdalom. Lassan, de megállíthatatlanul elindult felfelé, majd elérte a torkát, és egyszer csak feltört belőle. A félig megemésztett vajas, fűszeres pirítóst és konyhai kísérletező kedve egyéb sikertelen termékét egy pompás, kék, arannyal és tengeri gyöngyökkel díszített üvegasztalra okádta, amely tele volt finom kristálytálkákkal és ezüsttel bevont kerámiakancsókkal.

Próbálta csendben kiüríteni a beleit, amikor azonban a törékeny edények ripityára törtek, tudta, hogy ezúttal bizony nagyon kreatívnak kell lennie, ha gyanú nélkül el akar iszkolni a helyszínről. A hercegnő mellett alvó fiatalok azonnal felriadtak.

Az öregasszony azonban meg sem rezdült.

– Ahhhh – ásított a vörös hajú. – Mi ez…? Micsoda…? Micsoda álom…

Visszahanyatlott a selyempárnára, és rögvest visszaaludt.

– Hé…! – A barna hajú éberebb volt. Égő szemmel és agresszív, zavaros tekintettel megkérdezte: – Mit keresel te itt? Ez magánterület!

– Eltévedtem… a latrinát kerestem, és… – Újabb öklendezés szakította félbe.

– Uhh… Pfuj, de undorító! – visította a fiú fintorogva. – Őrök! Dobjátok ki innen ezt az idiótát! Őrök, őrök! – üvöltötte.

Pam megátkozta magában a fiút, de a gyomra csak nem hagyta békén; ám amint a távolban meghallotta a közeledő őrök rohanását, erőt vett magán, és amennyire csak bírt, igyekezett uralkodni a testén.

Makacsságtól hajtva kinyújtotta remegő karját, és elkapta az aranytálat. Aztán pár hosszú, kissé suta ugrással elérte az óriási ablakot.

– Őrök! – kiabált a fiú – Elmenekül! Tolvaj! Viszi a hercegné tulajdonát! Őrök!

„És neked ez miért fáj, te barom? Amit azért a pár érméért műveltél, amit a vénasszony adott neked, hogy ki tudja, mit csinálj vele… Nahát, az aztán tényleg undorító!”

Magára és a fehér hajára kapta a köpönyeget, amelyet a szoknyája alatt rejtegetett, majd felmászott a sötét faszerkezetre, amely az óriási ablak alatt állt. Készen állt rá, hogy belevesse magát az éjszakába, és elillanjon a sötétben. Sikerült is neki, csakhogy előbb észrevették…

– Ez egy faunleány! – kiáltotta az egyik ork, aki kísértetiesen hasonlított ahhoz, akit pár perccel korábban kiütött. – Utána!

„A francba.”

2.

Jimbo, a kalmárfiú

Tanterville elfeledett bensejében; ott, ahol a romlás jajszavai, a rossz döntések és a züllött élet lakoztak, a sűrű ködön át tört utat magának egy vakmerő ifjú, akit Jimbónak hívtak.

A kitört ablakokkal teli, repedezett falú épületek bármely pillanatban összedőlhettek és véget vethettek volna mindazon nyomorult lelkek életének, akik arrafelé bolyongtak. A fiú – puszta kíváncsiságból – a szeme sarkából figyelte az embereket, de végül mindig úrrá lett rajta az undor, és mereven, mozdulatlanul előreszegezte a tekintetét.

Gyakran botlott bele csontsovány férfiakba a sarkokon, akiknek fakóbb volt a bőrük a holdnál, rongyokba burkolóztak, és a saját vizeletükben fetrengtek. Testkereskedőket is látott, fogatlan ifjakat. Úgy általában, színtiszta dekadencia honolt mindenütt.

„Elvégzed, amiért jöttél, aztán már itt sem vagy”, szajkózta magában.

A Kaptár, ahogyan nevezték, bár Tanterville falain belül helyezkedett el, teljesen elhagyatott környék volt. Itt éjszaka zajlottak az üzletek; félhomályban köttettek az egyezségek, amikor is tiltott szerek százai cseréltek gazdát, egyfajta titkos tánc közepette, s erkölcsnek és józan belátásnak nyoma sem volt.

Jimbo gyors léptekkel haladt Nalcon lakhelyéhez.

Magas botokból, kötelekből és (nyilvánvalóan lopott) bársonyból összetákolt építmény volt; az alkotóelemek egymásba fonódtak, és koszos, csótányoktól hemzsegő palotát alkottak, ahol mindenféle fertőzés terjengett. Olyan volt, akár egy lepedővár, amelyet óriásgyerekek emeltek.

Halvány fények és fojtogató gőzök töltötték be a helyet, amelyet koszos selyempárnák, rongyos szőnyegek, csonka szobrok és egykoron nemesek tulajdonát képező tárgyak maradékai díszítettek, az elegancia mindennemű nyoma nélkül.

– Nalcon – köszönt a fiú alig észrevehető, futó meghajlással. – Hogy megy a sorod, barátom?

A faun, aki bő, rojtos köpenyt viselt, lomhán ült egy kékes fotelben, és őszes lábait az asztalra vetette. Nem volt alakváltó fajta, mint Pam vagy ő; vagyis nem tudta módosítani a külsejét, és a patái olyan állapotban voltak, hogy látszott rajtuk, nyilvánvalóan hosszú évek óta nem ápolta őket.

– Jimbo! – kiáltotta széles vigyorral, s kivillantotta sárgás fogait, amelyeket itt-ott aranyfogak tarkítottak. – Micsoda öröm látni téged, kedves kis halacskám! Mi szél fújt erre…? Kellene egy kicsi mindenből, mint máskor…? Vannak ám újdonságaim! Gyere csak, gyere! – hadonászott színpadiasan. – Gyere csak, halacskám!

A fiú gondolkodás nélkül közelebb lépett; hagyta, hogy az egzotikus illatok, párás ködfelhők és pszichedelikus gőzök körülöleljék; miközben Nalcon küszködve igyekezett kiszabadulni a fotelból, sikertelenül.

– Nem kell felállnod – mondta Jimbo udvariasan, majd a faun karjára mutatott. – Hadd nézzem azt a sebet. Remélem, rendesen kezeled; nem szeretném, ha tönkretennéd a munkámat.

– Ide süss! – Nalcon büszkén feltűrte a köpenye ujját. – Hibátlanul gyógyul! Timho minden este segít kitisztítani, ahogy mondtad, és már viszket is, a pokolba…!

Immár nyoma sem volt rajta vérnek és kenőcsöknek; a fekete tinta teljes pompájában ragyogott. Precíz vonalak és árnyjátékok avatták a megviselt, lestrapált bőrt egyedi műalkotássá.

Nalcon karján hosszú történet kelt életre: illusztrációk sora, melyek életének konkrét pillanatairól regéltek – sikereiről, kudarcairól, veszteségeiről és szép emlékeiről –, és mindezt Jimbo, a tinta és a tű mestere – rá jellemző művészi érzékenységgel – örökített meg.

– Szép munka, Nalcon – mosolygott a fiatal vízi fiú büszkén. – Két hónap, és teljesen begyógyul. Örülök, hogy tetszik.

A faun gyermeki örömmel kacagott.

– Még hogy tetszik?! Imádom, Jimbo! Nézd, milyen szép lett a karom, mintha megint húszéves lennék! Hogy tudsz ennyi mindent elmesélni a rajzaiddal? Ezer szóval sem tudnám elmondani mindazt, amit te reám rajzoltál… Zseni vagy, fiam!

– Gondolom, akkor áll az alku. A mai adag ki van fizetve.

– Méghozzá busásan! Csak azt nem értem, miért nem szóltál előbb erről a művészetről, amelyet ilyen mesterien űzöl, kis halacskám. Ebihal korod óta ismerlek! Miért nem meséltél róla sosem…?

– Még tökéletesítettem a technikámat.

Nalcon előkotort egy fakazettát az asztal alól, és nagy nehezen odatette Jimbo elé.

– Ez a tiéd – sóhajtott. – Fektesd a pénzed az anyagokba, amelyekkel történeteket rajzolsz a bőrre.

– Tetoválok.

– Igen, igen, tetoválsz – bólintott a faun. – Ez itt – mondta, és boldogan a karjára nézett –, ez lesz az, amit a világnak adsz. Ez az üzeneted.

– Tudom, Nalcon. Egyszer még ebből fogok megélni, ha szabad leszek.

– Ó, nem is kétlem, halacskám! Szabad leszel. De most, tessék.

Jimbo felnyitotta a dobozt, és átnézte a havi szállítmányt. Egy áttetsző textilzacskót talált benne, apró, türkizkék gombákkal, melyek kalapját fehér csíkok barázdálták.

– Ez új – mondta Nalcon –, most érkezett keletről. Nagyon rá lehet kapni, és ritkaság… jó árat kérhetsz érte. Hasonló a hatása, mint a krysalé; rövidebb ideig tart, viszont sokkal intenzívebb. Enni és szívni is lehet, de ha csak szívod, nem üt akkorát.

Jimbo bólintott, és a zsákjába tette a dobozt.

– Köszönöm – biccentett búcsúzóul.

– Á, majd’ elfelejtettem! – kiáltott utána Nalcon, és odadobott neki egy bőrtömlőt, amelyet Jimbo ügyesen elkapott. A súlyából ítélve valami folyadék lehetett benne.

– Bor? – találgatott. – Rum?

– Víz – pontosított a faun. – Tengervíz – tette hozzá, jelentőségteljes pillantással.

Jimbo gyanakodva elmosolyodott, és fürkész tekintettel nézett Nalconra.

– Hogy mondod? – kérdezte.

– Emlékszel arra a történetre, amit arról a briliáns gazfickóról meséltem? – Végighúzta kezét az egyik tetováláson. – A sós vízből jött barátomról. Shawnról.

– Igen, persze – bólintott Jimbo. – A kalózról.

A tetovált vonalak egy gyűrűkkel és sebhelyekkel teli kezet formáztak, amely éles tőrt markolt.

– Ő egyáltalán nem szereti, ha így nevezik – mondta kuncogva –; de igen, róla van szó. Mondjuk úgy, hogy… tartozott nekem. És gondoltam, szívesen „megjáratnád a pikkelyeidet”. Túl régóta rejtegeted őket, nem gondolod?

Jimbo mosolyogva belerakta a tömlőt a zsákjába.

– Köszönöm még egyszer, Nalcon. Nem felejtem el.

– Tudom, halacskám. Te sose felejted el a fontos dolgokat.

* * *

Hajnalban érkezett haza.

Pam már elment, és csak estére volt várható. Jimbo letette nehéz rakományát az előszobaasztalra; néhány gyors mozdulattal lerúgta a cipőjét, és rágyújtott a pipára, amelyet félbehagyott, mielőtt elment.

Szép nyugodtan beszívta a füstöt, majd kifújta, és hagyta, hogy a sűrű fehér köd néhány pillanatra elhomályosítsa a látását. Átadta magát a kis lakás csendjének, amelyet csak a pipa sercegése és a lassan ébredő város távoli zaja tört meg.

Mint minden reggel, most is ott volt egy – Jimbo ízlésének és türelmének túl hosszú – üzenet a kandalló szélén, egy rozsdás szöggel odaszúrva:

Hagytam neked fél adag omlettet a serpenyőben. Vadfokhagymából készítettem  (Ditta adta; tudod, az a kedves lány, aki hol itt alszik, hol nem… Légy vele kedves, hátha hoz még), juhsajttal, fűszeres vajjal, rózsaborssal, zsályával, kakukkfűvel és szezonális gombákkal (Calev hozta tegnap… vele is légy kedves, még akkor is, ha hol jön, hol nem jön, mert akkor hoz megint). Finom lett. A magos kenyér egy kicsit kemény (Kena hozta a lisztet – tudod, a szépségszakértő; és képzeld, Jimbo, úgy kifényesítette a patáimat, hogy ragyogóbbak az aranynál! Mostantól kezdve mutogatom őket); de ha megpirítod, jó lesz. Maradt sajt, azt kitettem az ablakba, a tej mellé, hogy meg ne romoljon. Ne edd meg mind. Az ablak megint betört, és bejön a hideg. Cseréld ki a zsanérokat, ezek már túl öregek. Ma csináld meg, kérlek, mert nem akarok jégverembe hazajönni! A második emeleti macska megint az ágyamban alszik; majd engedd ki, ha jössz…

P.

Jimbót egyszeriben vad éhség kerítette hatalmába.

Felkapta a tányért és a villát, amelyet Pam használt nem sokkal korábban, és gyorsan szedett magának a még meleg tojásból. Egy szempillantás alatt felfalta az egészet. A kandallóban már csak parázs maradt, de ahhoz elég volt, hogy felmelegítse rajta a tejet. Fogott egy kis rézlábast, csorgatott bele egy kevés mézet, a forró hamura helyezte, majd ismét szájába vette a pipáját, hogy elüsse a várakozás idejét. Úgy döntött, a zsanérok megjavítását későbbre halasztja, mert „most aztán semmi kedvem ezzel vacakolni”.

A második emeleti macska lassú léptekkel leballagott a Pam hálószobájához vezető kis lépcsőn. Megállt az ajtó előtt, ásított, és álmos szemekkel Jimbóra nézett. Nyávogott, mintha kifogásolna valamit.

– Hogy „miau” micsoda…? – kérdezte Jimbo.

Odalépett az állathoz, aki le sem vette róla macskaszemét, és résnyire nyitotta az ajtót.

– Miau micsoda? – ismételte pajkosan.

Az állat újabb nyávogással válaszolt, mire Jimbo füstöt fújt az orrába. A macska, mielőtt bemenekült volna a szobába, dühösen fújt egyet, és mancsával odacsapott a fiú tetovált kezére. Jimbo nem törődött a fájdalommal, csak némán nevetett, miközben becsukta az ajtót. Ha már talpon volt, belekotort a zsákjába, amelyet a bejáratnál hagyott, kivette belőle a tengervizes tömlőt, és visszaült a parázs melegéhez.

„Gondoltam, szívesen »megjáratnád a pikkelyeidet«”, csengett a fülében Nalcon hangja.

– Ah, Nalcon – mondta Jimbo, és megeresztett egy kis nevetést –; te átkozott, szőrös, rothadó patájú, büdös vén csavargó, te aztán ismersz engem!

Lehuppant a roskatag fapadlóra, törökülésbe ült, és két kezébe fogta a tömlőt. A viaszt, amellyel lezárták, közelebb tartotta a parázshoz, és megvárta, amíg megolvad. Ezután kihúzta a dugót, és mélyen belélegezte az illatot.

Nem akart visszatekinteni a múltba, hogy kiszámolja, hány éve nem szippantott már ebből az otthonos, távoli illatból; tudta, hogy túl régóta, és ha pontosan tudná a számot, az egész napját tönkretenné.

Levetette foszlott ingét és a többi fakó rongyot, amit a hideg éjszakákon magára húzott, és deréktól fölfelé meztelenre vetkőzött. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni enyhe kézremegését, miközben a tömlőt a bőréhez közelítette. Akár egyetlen csepp elvesztése is tragédia lett volna; egyetlen – ha mégoly röpke – boldog pillanatot sem akart eltékozolni.

„Csak óvatosan…”

Az első vízcsepp a vállára hullott, és lassan lecsorgott a könyökéig, mint valami édes-bús érintés, amely egyszerre töltötte el nosztalgiával, és idézte fel benne a derűs múlt képeit, amely nap mint nap egyre inkább feledésbe merültek.

A tengervíz csíkokat hagyott a testén, amelyek felfedték Jimbo igazi természetét; változó lényének elsődleges lényegét. A fiú bőre, amely helyenként napbarnított volt, máshol pedig saját tetoválásainak fekete tintájától foltos, lassan átalakult: durvább, érdesebb felület jelent meg rajta, és a sós nedvességre sürgető szükségszerűséggel előbukkantak a tengerzöld pikkelyek, amelyek alig várták, hogy kiszabaduljanak a száraz bőr börtönéből, és végre felszínre törjenek.

Amikor a víz eltűnt, a pikkelyek is visszahúzódtak.

Jimbo letörölt egy könnycseppet.

Óvatosan locsolta a tömlő tartalmát a mellkasára, a bordáira, és figyelte a kopoltyúit; az ujjai közé is vizet öntött, majd mosolyogva meggyőződött róla, hogy megvannak még az úszóhártyái. Bal karját teljes hosszában leöntötte a tengervízzel, hogy lássa, mennyit nőttek az uszonyai.

Annyi vizet locsolt magára, amennyit csak bírt, és két tenyérrel igyekezett eljuttatni felsőteste valamennyi zugába, mielőtt a város szárazsága ismét felül nem kerekedik azon a kis darabka tengeren, amelyet Nalcon neki ajándékozott.

Amikor elfogyott a víz, és visszanyerte emberi külsejét, állát a térdére hajtotta, átkarolta a lábát, és csak bámulta a parázs vöröslő fényét. Eszébe sem jutott, hogy közben a tej már régen felforrt.

Elöntötte a szomorúság, de még inkább a düh. Haragudott magára és a városra; arra „a rohadt városra”, amely őt éppúgy fogva tartotta kőfalai között, mint bőre alatt a pikkelyeit. Összeszorított foggal sírt, azt remélve, hogy könnyei a mérgét is elmossák – de nem így történt.

A sistergő tej kifutott a lábasból, a parázsra folyt, és ez kijózanító pofonként hatott rá. Felugrott, és dühösen belerúgott a lábasba, mire meghajlott a nyele, és az egész tej kárba veszett.

– A francba! – üvöltötte.

Ököllel odacsapott a kandallórácsra, véresre zúzva az öklét; aztán felkapta a pipáját, és olyan erővel szívta meg, hogy hosszú, fájdalmas köhögési roham tört rá – de legalább lefoglalta egy ideig, hogy oxigénhez jusson, amíg kissé meg nem nyugodott.

Amikor ismét felegyenesedett, saját tükörképével találta szemben magát. Pam évekkel azelőtt akasztotta azt a kis tükröt a szerény előszobába, hogy indulás előtt gyorsan megigazíthassa a haját.

Jimbo belenézett, és nem ismerte fel magát.

Nyoma sem volt már annak a pajkos, kíváncsi átalakulónak, aki gyermekkorában volt.

„Elillan az életem – mondta magában a tükörképe előtt. – Csak elfolyik, olyan sebesen, hogy észre sem veszem. Ez így nem mehet tovább. Nem akarok így élni.”

– Tenned kell valamit.

3.

Amikor még éltek az álmok

Évekkel korábban…

Gyermekkorukban Pam és Jimbo, a magány, az őszinte barátság és az élni akarás kovácsolta árva páros azzal töltötte a kék holdas éjszakákat, hogy kijátszották Tanterville őreit, akik tiltották számukra, hogy a kőrakásokon túl daloló óceánhoz látogathassanak.

„Aki itt akar élni, távol a falakon túli bizonytalanságtól és káosztól, annak bizony alá kell vetnie magát a törvényeinknek. Kivétel nélkül. Aki szembeszáll velük, az örökre száműzetik – hangoztatták a hatóságok. – Biztonságot kínálunk polgárainknak, ez a mi ígéretünk. Itt senkit sem sújthat a külvilág barbársága. Aki azonban távozik, sosem térhet vissza. Ahogyan az sem, aki megszegi a szabályokat.”

A hatóságok. A királyi udvar meg a csatlósok.

Ők voltak azok, akik úgy-ahogy fedél alá helyezték Pamet és Jimbót, és adtak nekik némi eledelt – de csak addig, míg nagykorúak nem lettek. Akkor aztán lerázták őket magukról, és az utcára kerültek, Tanterville-ben.

„Csak addig tűrtek meg minket, amíg nem találtak valami kifogást, hogy megszabaduljanak tőlünk – mondogatta Jimbo felnőttként. – Semmit sem jelentünk nekik, Pam. Mi senkinek sem jelentünk semmit. Ezt el kell fogadnunk, és egyedül kell boldogulnunk. Mert ha nem boldogulunk valahogy, itt fogunk megrohadni. Márpedig én nem akarok itt megrohadni. És tudom, hogy te sem.”

Amikor még kicsik voltak, és a királyi ház némi menedéket és valamicske ételt adott nekik (igencsak keveset), olyan soványak és alultápláltak voltak, hogy csupasz csontvázzá sorvadtak. Így viszont könnyedén el tudtak bújni a katonák figyelő tekintete elől a kék holdas éjszakákon. Pam éles karmaival nem volt túl bonyolult dolog alagutat ásni a falak alatt.

– Ha itt behúzzuk a fejünket, nem látnak meg – suttogta Pam. – Viszont nagyon gyorsnak kell lennünk, Jimbo. Nagyon-nagyon gyorsnak. Gyerünk! Legyünk villámgyorsak!

– Jó – bólintott Jimbo. – Mi leszünk a leggyorsabbak a világon.

Mezítláb, hangtalanul szaladtak a sötétben, és elfojtották a köhögést, a tetvek okozta viszketést és a nátha miatti tüsszentést; orrukat-szájukat lopott zsebkendőkkel fogták be.

Amint a falhoz értek, Pam megmozgatta a lábujjait – és átalakult. Gyorsan és némán.

– Nézd, milyen buták – mondta a kislány szipogva. – Mindenfelé néznek, de nem látnak. Azt hiszik, hogy a gyerekek buták. Pedig mi okosak vagyunk, Jimbo. Okosabbak náluk, mert tudjuk, hová kell bújni, hogy eljussunk a tengerhez anélkül, hogy észrevennének. És sosem vesznek észre, mert ők viszont tényleg buták, nagyon buták, mert igazából te meg én…

– Igen, Pam – vágott közbe Jimbo. – Okosak vagyunk, ők meg hülyének néznek, mert gyerekek vagyunk. De most már menjünk a tengerhez. Kezdek egy kicsit ideges lenni. Úszni akarok végre.

– És gyöngyöt találni! – kiáltotta Pam.

– Ne kiabálj! – szisszent rá Jimbo. – Ha kiabálsz, észrevesznek. Ne kiabálj! Nem akarjuk, hogy észrevegyenek!

– Tudom, tudom. Bocsánat. Csak izgulok, és ilyenkor sokat beszélek.

– Beszélhetsz, amennyit csak akarsz – mondta Jimbo –, csak ne sipítozz, Pam, mert akkor észrevesznek. Már mindjárt ott vagyunk; áss egy kicsit tovább, és máris a vízben vagyok.

– Jól van, na… Hozz nekem egy nagy rákot is, azokból a kövér, pirosakból…!

– Persze. Mindig hozok.

– Meg algát is, abból a széles fajtából, amelyik egészen puha lesz, ha megfőzöm. Finom levesben meg gőzölt batyuban…

– Jó, jó, de áss már, Pam. Hozok mindent, amit csak találok, és amit fel tudsz használni, de ha tovább fecsegsz, mindjárt felkel a nap. És akkor tényleg meglátnak.

– Nem fognak meglátni.

A csontos kis faunlányka megmozgatta soványka lábait. Ügyesen, ösztönös gyorsasággal mozgott, amit a szüleitől örökölt, akiket soha nem ismerhetett meg. Szakadatlanul kapart, míg ki nem alakított egy szűk alagutat – egy nedves, girbegurba lyukat, amely a városból indult, és a sziklák közé vezetett; ahol zamatos, ízletes algák rejtőztek a sziklák között, amelyek a végtelen sós víztükörre néztek.

Pam mászott ki elsőként.

Jimbo követte. Miután a lányka patáit lábfejekre változtatta, érezte a vastag tengerparti homok kellemes simogatását. Amint a fiú kidugta a fejét, mintha újjászületett volna: arcára kiült az őszinte boldogság, amely mindig eltöltötte, valahányszor viszontlátta a tengert – az ő igazi otthonát, amely után örökösen sóvárgott.

Jimbo ugrándozott örömében, titokban könnyezett, és hangtalanul nevetett; kezét a szájára tapasztotta, hogy elhallgattassa boldogságát. „Senki se lásson, és senki se halljon”, gondolta, miközben felkészült rá, hogy a vízbe rohanjon, és végre kieressze a pikkelyeit, a kopoltyúit, az uszonyait – mely utóbbiak még mindig gyermekien áttetszőek voltak –, egyszóval, minden halacskaszerű testrészét, amelyet a börtönszerű város elnyomott.

Boldogsága teljében megérezte természete euforikus hívását, és rohanni kezdett az óceán felé.

De Pam megállította.

– Jimbo. Érezd jól magad. Érezd jól magad, és csináld azt, amit szeretsz: úszkálj, ugrálj a vízben, nevess. Én szokás szerint innen figyellek majd, az egér formájú szikla mögül. – Ingujjába törölte az orrát.

Jimbo mosolyogva bólogatott, és a lány folytatta:

– De nem akarom, hogy meghalj. Nem szabad meglátniuk. Ha meglátnak, mindkettőnket megölnek. Méghozzá úgy, hogy fájjon, mert azt élvezik, hiába tagadják. Nagyon gonoszak, szörnyen gonoszak… És akkor mindennek vége. És én nem akarom, hogy mindennek vége legyen, mert rengeteg dolgunk van még. Rengeteg!

Jimbo ekkor egy pillanatra kiemelkedett a sós víz ígéretének bódulatából, és a lányra szegezte a tekintetét.

– Pam – mondta, miközben megfogta a vállát –, ne beszélj butaságokat. Ostobaságokat csak az ostobák mondanak, és ők az ostobák. Mi az okosak vagyunk. Ma úszom, viháncolok, de gyöngyöt is gyűjtök. És egyszer majd elmegyünk a gyöngyökkel a faluba.

– A mi kis falunkba.

– Igen, a mi kis falunkba. A mi otthonunkba, Pam, ahogy mindig is szerettük volna. És a szellem is a barátunk lesz, mert mi jók vagyunk, és ő is biztosan az. De ha mégsem, akkor boszorkánysággal elűzöd majd. Mire elmegyünk innen, addigra egész biztosan vérbeli mester leszel. De ha mégsem, majd én segítek, és ketten együtt fenéken billentjük. És a faluban azt teszed majd, amit szeretsz: olyan finomságokat főzöl, amilyeneket ebben a halott, szomorú városban el sem tud képzelni senki; én pedig folyton csak úszkálok majd! És rajzolni is fogok. És senki sem mondja majd, hogy nem szabad.

Pam ekkor átölelte barátját, és egy lendületes mozdulattal a tenger felé lökte.

– Indulj, Jimbo! Nincs vesztegetni való időnk. Azt mondják, abban a faluban sok a ház; sok gyöngyre lesz hát szükségünk!

– Néhány óra múlva találkozunk! – kiáltotta Jimbo, és már szaladt is a vízbe.

– Ne kiabálj! – szólt utána Pam. – És a kövér rákomat ne feledd – tette még hozzá.

– Biztos nem fogom! – válaszolta Jimbo.

4.

A Vitorlabontó

Még ott lebegett a hold az égen, de már várható volt, hogy a nap sugarai hamarosan megérintik majd Tanterville meredek háztetőit, és aranyos reggeli fénybe vonják.

A kora reggeli csendben a szűk sikátorok és lakóik az új nap kezdetét várták, miközben egy árnyakba burkolózó fürge alak ügyesen suhant a nedves cserepeken.

Katonacsizmák dübörgése és páncélok riasztó csörgése visszhangzott a macskaköves utcákon. Pam olyan ügyesen és sebesen mozgott, mintha valami vad táncot járt volna. Csak törtetett előre, és igyekezett elkerülni a korán kelők félig nyitott ablakait, meg a fáklyások kíváncsi tekintetét odalent.

„Évek óta ezt csinálod, és rosszabb helyzetben is voltál már. Ma sem fognak elkapni.”

Bár meg volt győződve róla, hogy lerázza őket, a háztetők minden ugrásnál egyre hosszabbnak tűntek; mintha egy végtelen labirintus csapdájában rekedt volna, ahol ő volt az egyetlen préda.

A sasok gyorsaságával menekült; a kétségbeeséstől lüktető vére szinte szárnyakat adott neki; ám az egyre közeledő fejszék és lándzsák csörgése is egyre erősödött. Egy vakmerő mozdulat közben megbotlott egy törött kémény peremében. Térdre esett, és kicsit megcsúszott, de gyorsan talpra ugrott.

A baj akkor következett be, amikor egy kődarab beleakadt a táskájába, és brutálisan felszakította. Az aranyak, gyöngyök és drágakövek szikrázó folyóként gurultak szét a háztetőkön, majd csilingelve tovatűntek a városban – Pam minden reményét és álmát magukkal sodorva.

– Ott van! – kiáltotta egy katona, rámutatva.

„El kell jutnom a Vitorlabontóba”, mantrázta magában Pam. Az első pirkadati fényekre pillantott.

„Már majdnem annyi az idő.”

Amint megpillantotta a kocsma tábláját, lassú átalakulásba kezdett. Durva fatábla volt, amelyre egykor vaskos, azóta megkopott betűket festettek. Földet ért. Lábáról visszahúzódott a szőr, patái lábakká formálódtak, amelyek iparkodva haladtak előre a mocskos utcán.

Mire a Vitorlabontó hátsó ajtajához ért, már emberi alakot öltött. Felhúzta a harisnyáját, és feltette a kendőjét – úgy, ahogy Aldrigh úr megkövetelte, gondosan eltakarva kósza hajszálait meg a kis szarvacskáit. Maradék holmiját egy hasznavehetetlen, termeszhangyák lakta hordó mögé rejtette, és belépett az épületbe.

Szerencsére ő érkezett elsőnek.

Gyors mozdulattal megkötötte a kötényét, és próbált levegőhöz jutni.

Két kézzel megragadott egy spárgával összekötött szalmás zsákot – benne a tegnapi hulladék –, és kivonszolta az ajtón.

– Kisasszony! – szólították meg. – Elnézést, kisasszony!

– Nekem szól? – kérdezte a lány olyan természetes hangon, hogy még saját magát is meglepte, miközben tovább húzta a zsákot. Amint a sarokhoz ért, leejtette a terhet, és megfordult. Épp, ahogy sejtette, ott állt előtte egy őr.

– Jó reggelt, kisasszony – mondta a katona, és kissé meghajolt.

Pam úgy tett, mintha ingujjába törölné a verejtéket, és a lehető legszebb mosolyt villantotta rá. A katona – zömök, egyszerű fickó – elpirult.

– Nem akarom zavarni, de egy veszélyes tolvaj után nyomozunk, és megköszönném, ha elmondaná, látta-e.

Pam jól mulatott magában.

– Egy tolvaj…? – kérdezte, és színlelt meglepetéssel az ajkára tette az ujját.

– Igen, kisasszony – bólintott a férfi. – Méghozzá egy faun nőt. Talán alakváltó. Zöld köpenyt viselt, és barna zsák volt nála.

– Hát, sajnálom, uram, de senkit sem láttam errefelé. Pedig már dolgozom néhány órája.

– Értem. Ne aggódjon – mondta az őr, és meghajolt. – Ha valami gyanúsat észlelne, kérem, értesítse a hatóságokat.

– Természetesen.

Amint a katona eltűnt a szeme elől, Pam megkönnyebbülten felsóhajtott, és visszatért a konyhába. A menekülés feletti sikerélmény gyorsan dühös csalódottságba fordult, amint eszébe villant, mi történt a háztetőkön. Átkutatta zsebeit és a ruhája rejtett zugait, hátha maradt valami. Talált három aranypénzt.

„Na jó – gondolta, miközben vállat vont –, ez is több, mint a semmi”.

A Vitorlabontó félhomályában mély levegőt vett, megnyújtotta a nyakát, és néhány fejkörzést végzett, hogy enyhítsen gerince feszülésén; mintha valami láthatatlan terhet cipelt volna.

Előrehajtotta a fejét, és finoman megropogtatta a csontjait. A koromtól megfeketedett tűzhely felé nézett, ahol öt kék gyöngy világított – a kocsma mágikus energiaforrása. Már halványodtak.

„Két-három hónap, és le kell cserélni őket.”

Kikotorta a hamut, fát és forgácsot rakott a tűzhelybe, hogy újraélessze a lángot. Megkente dióolajjal a kanócokat, meggyújtotta a fáklyákat, és a falakra akasztotta, hogy meleg fénnyel töltsék be a konyhát.

A tiszta edényeket gondosan elrendezte a központi asztalon, szintén Aldrigh óhaja szerint: jobb oldalra kerültek a vaseszközök, balra a cseréptányérok és -poharak, egymásra halmozva.

Odament a kúthoz, két vödröt színültig töltött vízzel, majd beleöntötte a kondérokba, és feltette forralni. Tüzet gyújtott, elkergette a patkányokat, letörölte a port, megtisztogatta a mozsarakat, és átnézte az edényeket. Egyszóval előkészítette a konyhát a napi feladatokra.

Így történt, hogy Pam, a tolvaj lány, ismét kijátszotta a törvényt.

Nem sokkal később megérkezett a többi alkalmazott.

Mint mindig, mosolyogva, vidám „jó reggelt!” köszöntéssel fogadta őket.

– Gondolom, a ruhák meg a motyó a bejáratunknál hozzád tartoznak – jegyezte meg Marilla halkan.

„A bejáratunknál.” A szolgálati bejáratnál.

Bár többnyire idegesítette őt, mégis Marilla volt Pam kedvence. Elvégre ez a nő mentette meg az életét, és Jimbóét is.

Marilla találta meg őket: két mezítlábas, alultáplált kölyköt egy sötét sikátorban, miközben egy szemetesből próbáltak enni. És az is ő volt, aki kenyeret, sajtot, gyümölcsöt rejtett a zsebeibe műszak alatt, hogy aztán titkos helyekre dugja el a gyerekeknek, és meglegyen a mindennapi betevőjük.

Marilla gyakran tett fel kényelmetlen kérdéseket, miközben lenvászon kesztyűt húzott, pocakját kötény fedte, és göndör, ősz haját szoros kontyba fogta – ahogyan Aldrigh megkövetelte.

– Persze – bólintott a faunleány. – Mint mindig. Nem értem, miért kérded, hiszen úgyis tudod a választ, Marilla.

Az asszony halkan felnevetett, és fújt egyet a tűzre, hogy felélessze.

– Na és gyümölcsöző volt a hajnal, kislány? – kérdezte.

– Már évek óta felnőtt vagyok, Marilla, mégis mindig kislánynak hívsz. Mikor hagyod már abba?

– Sose fogom abbahagyni. Még akkor sem, ha már nyolcvanéves leszel, ha egyáltalán megéred. De most hagyd a buta kérdéseket, és halljam, hogy ment ma?

Pam fogta a hagymát, amelyet addig pucolt, és beledobta a hatalmas vasfazékba; sót, fűszernövényeket, fekete borsot, nyolc szegfűszeget, tíz fokhagymagerezdet és két kecskelábat adott hozzá. Egy nagy fakanállal megkeverte, aztán bőségesen meglocsolta mézborral, és még két nagy darab faszenet is dobott bele, mert meg volt róla győződve, hogy a kissé égett íz adja meg főztje karakterét.

– Pamielina Noron.

Pam összerezzent teljes neve hallatán, és bosszúsan ledörzsölte kezéről a zöldségdarabokat és a fűszereket.

– Ne hívj így – mondta morogva. – Tudod, hogy utálom.

– Akkor válaszolj rendesen, kislány: hogy ment ma?

– Jól, a fene egye meg, Marilla, mindig azt mondod, hogy…

– Ne beszélj így velem! Tudod, hogy ki nem állhatom, ha tiszteletlenül beszélsz velem. És mostanában túl gyakran előfordul.

– Bocsánat – mondta a faunleány.

– Na jó, akkor most hozd ide szépen a vajat, az édes bort, a keserűmandula-olajat, a rozmaringot és a vadfokhagymát. Ez a csirke nem fog magától bepácolódni.

Pam bólintott, és engedelmesen odavitt mindent.

– Most pedig, kislány, meséld el, mi történt ma hajnalban.

– Jól indult a portya, de aztán észrevettek, és menekülnöm kellett…

– Megláttak?! – rémült meg Marilla.

– Csak hátulról – nyugtatta meg Pam –, és patával. Üldöztek, de sikerült elmenekülnöm. Mikor a hercegné katonái…

– Silbenniah Mirden hercegnére gondolsz?

– Igen.

– Az égszínkék holdra, Pam, mégis mit gondoltál?! Hogy jutott eszedbe odamenni? Annak a nőnek ezer őre van, és most, hogy megözvegyült, még több lesz… imádja a férfiakat meg a nyüzsgést maga körül, de azért elég óvatos! Nagyon is óvatos!

– Tudom.

– Nagy óvatlanság volt betörni a házába. Ráadásul még észre is vettek…

– Befejezhetném, Marilla? Ha folyton közbeszólsz, nem tudom elmesélni.

– Beszélj, de gyorsan. Nem akarom, hogy a szorongásom átvándoroljon a csirkébe, amit épp előkészítek. Na, beszélj, beszélj! Aldrigh is mindjárt itt lesz.

– Ahogy mondtam, csak hátulról láttak, és még patával. Aztán elmenekültem. A tetőkön át. Jól ment, de az utcán is tovább üldöztek, és elfogott a félelem, hogy lebukom. Rosszul ugrottam, és kiszakadt a táskám. És odalett a szajré.

– Akkor az arcodat nem látták?

– Nem – felelte Pam. – Vagyis, de… De csak akkor, amikor már emberi lábat eresztettem. Megjátszottam a kis hülyét; az jól megy nekem. Az őr be is vette, egy pillanatra sem kételkedett bennem. Biztos vagyok benne.

– Idejött?

– Igen, megjelent a személyzeti bejáratnál. Épp kivittem a szemetet, amit tegnap itt hagytál. Kérdezte, láttam-e egy veszélyes tolvaj lányt, mire én rávágtam, hogy senkit sem láttam. Meghajolt, elpirult (biztos tetszettem neki), és megkért, ha valami gyanúsat látok, szóljak a hatóságnak. Aztán, ahogy jött, el is ment.

– Jól van – bólintott Marilla, miközben egy vaskos kőmozsárban zúzta a friss fokhagymát. – Ez minden?

– Igen, ez minden.

A többi alkalmazott teljesen belemerült az aprólékos konyhai munkába; rengeteg teendő volt. Nem figyeltek Pam és Marilla csevegésére; ahogy reggelenként a kereskedők ajánlatait is figyelmen kívül hagyták, akik a Vitorlabontóba hordták „kiváló minőségű” áruikat.

A taverna kis létszámú személyzete teljesen kizárta a külvilágot; minden, ami a kulináris művészeten kívül rekedt, hidegen hagyta őket.

A Vitorlabontó konyhájában harmonikus, termékeny béke uralkodott, amelyen mindazok osztoztak, akik örömüket lelték az alkotásban, és abban, hogy játszanak az összetevőkkel. A sültek átemelése egyik tűzhelyről a másikra; a karamellizált zöldségek tökéletes textúrájának kikísérletezése; a húsok likőrös pácban érlelése olyan volt, mint egy tánc – egy pompás, izgalmas tánc, amelyben a konyha apraja-nagyja részt vett.

„Jó itt dolgozni – gondolta Pam. Bár erről azért mégsem volt teljesen meggyőződve. – Legalábbis akkor, ha ő nincs itt.”

„Tarts ki, próbáld megnyerni az öreget. Ha jól játszol a lapokkal, hamarosan előrukkolhatsz az ötleteiddel. Ha rájönnek, mire vagy képes, jönnek majd a mecénások és a lehetőségek. Csak idő kérdése. Tarts ki; légy csak példás alkalmazott, és ha eléred a célod, elég eszköz lesz a kezedben, hogy minden fekáliát visszaönts rá, amit rád zúdított.”

Pam hideg borzongást érzett a tarkóján – ami a rossz előérzet kísérője volt nála.

A konyha nyugodt, termékeny légköre hirtelen megbillent. Egyszeriben elhalt a beszélgetés, megfeszültek a testek, megdermedt a levegő.

Megérkezett Aldrigh.

Pam pont szembe találta magát vele; uralkodnia kellett magán, hogy jó erősen kapaszkodjon a tálba, és rá ne zúdítsa a lisztet a férfira.

Aldrigh futó pillantást vetett rá. Pökhendi tekintettel végigpásztázott a többi dolgozón, majd szeme megállapodott Pamen. Hasonló megvető arckifejezés ült a képén, mint minden reggel.

– Noron kisasszony – kezdte Aldrigh.

Hátranyalt fekete haja még a szokásosnál is zsírosabb és koszosabb volt; néhány ősz tincs kandikált ki belőle kétoldalt. Az ábrázatát barázdáló mély ráncok most még hangsúlyosabbak voltak, s haragról és lenézésről árulkodtak.

A Vitorlabontó tulajdonosa megköszörülte a torkát.

– Hogy áll a töltött pite tésztája? – kérdezte. – Összeállította már a tölteléket? Ügyeljen rá, hogy rendesen karamellizálja a hagymát, és pontosan kövesse a receptemet. Ma legalább ötszáz darabot kell felszolgálnunk belőle, és mind kifogástalan kell, hogy legyen. Fontos embereket várunk ma este, Noron kisasszony; jó barátaimat, földbirtokos urakat. Szóval igyekezzen, szedje össze magát, és vegye fel a rendeléseket. Remélem, nem lesz olyan lassú, mint tegnap. Jobban teszi, ha ma fokozottan hatékony lesz, és, ha netán komplikációk, vagy, ne adja a Hold, gondok, adódnának, legyen találékony.

– Igenis, Aldrigh úr – felelte Pam, egyik kezében friss hagymával, a másikban egy marék frissen szedett zsályával.

„Te idióta – gondolta. – Bárcsak elárasztana minket valami megfékezhetetlen csótányinvázió, a legundorítóbb kórral fertőzve. És bárcsak azok a csótányok belebújnának a kenyérbe, amit reggelente zabálsz, te vén szarházi. Mennyire várom már, hogy tönkretegyelek! Mennyire szeretném már látni, hogy megrohadsz!”

– Ezek a koszos göncök nem válnak előnyére – folytatta Aldrigh –; nem méltók magához. Szörnyen kiábrándító a kinézete, Noron kisasszony. Ugyan mire való ez a rózsaszínbe hajló fehér hajzuhatag, amelyet rejteget, ha egyszer nem képes rendes ruhát viselni hozzá? Úgy fest, mint valami koldus a Kaptárból. Öltözzön elegánsabban és választékosabban.

– Nincs más ruhám, Aldrigh úr. A hajamat meg azért fogom össze, mert ön így rendelte.

– A mai este különleges lesz, jó megjelenést várok magától. Hagytam önnek megfelelő ruhákat a szekrényében, Noron kisasszony. Olyanokat, amelyek kiemelik az erényeit.

Pamnek megtorpant a keze a hagyma, a habos vaj meg a pitetészta felett – amivel órák óta dolgozott –, és Aldrigh szemébe nézett.

– Az erényeimet? – kérdezte.

– Igen, Noron kisasszony. – A férfi tetőtől talpig végigmérte alkalmazottját, s még csak meg sem próbálta leplezni a gondolatait. Miért is tette volna? Hisz nála volt a hatalom.

– És maga szerint, Aldrigh úr, melyek az én erényeim? – kérdezte Pam.

– Amelyeket a ruhája alatt rejteget. Amikor megérkeznek a vendégek, felveszi majd, amit adtam, és a főasztalnál fog felszolgálni. Utasítom a lányokat, hogy fésüljék ki a haját; az tetszeni fog az uraknak. Kedvesen kiszolgálja a vendégeket, és a legszebb mosolyával válaszol minden egyes kérésükre. És kérem, rejtse el jól az állati lábait. A csupasz lábai sokkal szebbek, és nem is olyan zajosak. Nem szeretnénk patadobogással elijeszteni a társaságot.

Pam mély levegőt vett, és összeszorított szájjal bent tartotta.

– Noron kisasszony – szólt Aldrigh –, netán van valami ellenvetése? És azt javaslom, jól gondolja meg, mit válaszol. – Megsimogatta a bajszát. – Azt ajánlom, ne feledje, hogy ön most önálló életet élhet, kap enni, szükség esetén orvosi ellátást, és mindezt abból a bérből, amelyben én, és csakis én, bőkezűen részesítem.

– Igen, Aldrigh úr. Hálás vagyok, és megteszem, amit kér.

„Az alamizsnádból épp, hogy éhen nem halok. Igen, lopok, mert élvezem a menekülést, meg azt, hogy a tetőn rohanok. Olyankor érzem, hogy élek, és ez boldoggá tesz. Mindenkinek megvan a maga ízlése. Mindenkinek megvannak a maga szokásai. De szükségből is teszem, mert kell a pénz, és az albérlet nem terem meg magától. Te, nyomorult pedig leszólod a ruhámat, amit kínkeservesen tudok csak megvásárolni? Kritizálni merészeled a testem, és azt akarod, hogy szégyenkezzem a természetem miatt? Pedig a patám nem szégyen, sőt, szenvedély! Mennyi csodát éltem már át neki köszönhetően; csupa olyasmit, amiről te álmodni sem mersz! Menj a pokolba; örülnél, ha te is képes volnál átváltozni; de nem, te csak egy közönséges féreg vagy. Ezért is olyan íztelen minden, amit főzöl! És ha egyszer megkóstolják az én étkeimet, olyan tavernát nyitok, hogy tönkremész bele! Micsoda nyomorúságos életed lesz… És hogy nekem most mekkora kedvem volna felkapni Jimbo tetoválótűit, a lábad közé döfni, és szétdurrantani a…”

– Jól van, Noron kisasszony. Maga okos lány. Bölcsen döntött.

A férfi közelebb lépett, és már emelte is a kezét, hogy „baráti” vállveregetéssel jutalmazza, mint gazda a kezes szamarat.

Pam azonban kitért előle; a legkevésbé sem vágyott rá, hogy Aldrigh hozzáérjen. Persze nem túl feltűnően, hiszen akkor a férfi kellemetlenül érezte volna magát, és azt is biztos rajta vezette volna le. Úgy tett, mintha megbotlott volna – így kerülte el az érintését.

– Mindig is maga volt a legsutább, Noron kisasszony. Kérem, próbáljon meg ma este méltósággal viselkedni; ha csalódást okoz a vendégeinknek, engem is cserbenhagy.

– Biztosíthatom, Aldrigh úr, hogy senkinek sem fogok csalódást okozni.

– Abban a ruhában, amit kikészítettem, ez valóban nem túl valószínű. Jól érzi majd magát benne, mert szebb lesz, mint valaha.

Pam némán bólintott, és elfojtotta magában a vágyat, hogy kibújtassa a karmait, és megtépázza a férfi korhadt mosolyát. Igyekezett megidézni belső békéjét, és megőrizni hidegvérét.