Ajánlom minden nőnek, akinek az életben
akár csak egyszer is bátornak kellett lennie.

És azoknak, akik a segítő hivatást választották.

És az én nagyszerű és jószívű önkéntes tűzoltó férjemnek, Gordonnak. Ha ő nem segít, ez a könyv nem lett volna hosszabb tíz oldalnál. Rengeteg szenzációs vagy megható történetet mesélt el nekem, bemutatta a sürgősségi ellátásban szerzett tudását, szakmai szempontból újra meg újra átolvasta a könyvemet, és olyan kérdésekre adott választ, mint például, hogy hogyan mondják a tűzoltók azt, hogy „hányni”.

Egy

Aznap este, amikor a legfiatalabbként – és egyetlen nőként – megkaptam az austini tűzoltó-parancsnokságtól a Hősies Helytállásért érdemérmet, a társam kikezdett velem.

Ajánlatot tett.

Az ünnepségen. A díszteremben. Vacsora közben.

A társam.

Ott volt az elegánsan megterített asztalok mellett a 11-es állomás egész B műszakja díszegyenruhában, én is a keresztnyakkendőmmel, de egyre idegesebb lettem arra a gondolatra, hogy fel kell mennem a színpadra annyi ember előtt, annyi lámpa fényében.

Előző télen egy iskolás gyerekekkel megtömött busz megcsúszott a jeges úton, és egy vízmosásba zuhant. Bemásztam a buszba, és az ablakon át toltam kifelé a gyerekeket, egyiket a másik után, miközben emelkedett a vízszint. Ezért voltunk itt. Az újságokban csak az iskolabusz angyalaként emlegettek.

És Hernandez, ki más, ezt a pillanatot választotta, hogy elkezdjen nyomulni rám.

Hernandez, aki három éve a társam. Hernandez, akire sosem gondoltam úgy. Hernandez, aki annyira jóképű, hogy szinte már nem is az, és kívül esik ezen a kategórián.

Olyan volt, mint egy tűzoltó-egyenruhás, latin Ken baba, annyira tökéletes, mintha már nem is lenne valódi. Súlyzózott, fogselymet használt, és nagy piperkőc volt, a kockahasával és tökéletesen szabályos fehér fogsorával elkápráztatta az összes gyanútlan nőt. Nemcsak hogy szerepelt a tűzoltónaptárban, hanem egyenesen a címlapon. És ez a tökéletes külsejű Hernandez, akiről sosem gondoltam volna, hogy nem csak a crossfit jógázó és egészségesen étkező nők bálványa, ott a vacsoraasztalnál odahajolt a fülemhez, és arra kért, hogy töltsem vele az éjszakát.

– Lehet, hogy most jött el az az este – mondta.

Én csak ettem tovább. Becsszóra, ezt nem vártam volna.

– Milyen este?

Lenéző pillantás volt a válasz.

– Hogy végre oldódjon a szexuális feszültség.

Körülnéztem, hogy vajon hallották-e a többiek.

Tuti, hogy viccel.

Valaki biztos videózik vagy fényképet készít, aztán majd előugrik, és nevetésben tör ki. Ki van zárva, hogy ez nem egy tűzoltósági kandi kamera. Végignéztem a többieken, gondoltam, mind be vannak avatva, de ők csak a vacsorájukkal voltak elfoglalva.

Úgy döntöttem, veszem a lapot, blöffölök én is.

– Rendben, nagyszerű ötlet.

Felszaladt a szemöldöke, és elvigyorodott.

– Komolyan?

– Nem, nem komolyan – mondtam olyan ugyan már arccal.

– Én viszont komolyan beszélek – felelte, és közelebb hajolt.

– Dehogyis!

Ki vagy te, hogy eldöntsd, volt az arcára írva.

Jól tudod te azt, néztem vissza, aztán így szóltam:

– Te soha semmit nem gondolsz komolyan. Különösen nem a nőkkel kapcsolatban.

– De te nem nő vagy. Te tűzoltó vagy.

– Még egy ok arra, hogy ne menjek fel hozzád.

– Szerintem pedig akarod.

– Hülyeség – mondtam fejcsóválva.

– Legbelül.

– Nem.

– Vedd kihívásnak!

Én sosem riadtam vissza a kihívásoktól, de most csak megráztam a fejemet. Még csak annak sem veszem.

– Nem randizom tűzoltókkal. És te sem.

– Ez aligha lesz randi.

– De hiszen olyan vagy nekem, mintha a bátyám lennél.

– Az engem nem zavar.

– Hát ez remek – feleltem már kitágult orrcimpával.

– Na de miért ne?

Vajon tényleg komolyan beszél, töprengtem, ahogy ránéztem. Képes lenne komolyan beszélni? Felnéztem a színpadra, ahol perceken belül elkezdődik a kitüntetés-átadó ünnepség. Ennek az estének igen nagy jelentősége van számomra. Egész pályafutásom során ez a legnagyszerűbb estém, muszáj most ezzel foglalkozni?

– Figyelj, együtt dolgozunk – fordultam oda hozzá, de ezt akár mondanom sem kellett volna, hiszen a tűzoltók nem randiznak tűzoltókkal. Nemcsak hogy a szabályok nem engedik meg, de a munkahelyi kultúránk sem.

– Nem mondom el senkinek.

– Attól semmi sem változik.

Komolyan méregetett.

– Szórakoznod kellene egy kicsit.

Megráztam a fejemet.

– Én nem olyan szórakozásra vágyom, mint te.

Hernandez közelebb hajolt.

– Sose randizol senkivel. Hogy lehet az? Jó nő vagy pedig, kár érted. Ne fogd már vissza magad állandóan!

– Nem fogom magam vissza – mondtam olyan hangon, mintha az időjárásról beszélgetnénk. – Csak nem érdekel.

Büszkén végignézett magán, majd találkozott a tekintetünk.

– De érdekel.

Megráztam a fejemet.

– De gondoltál rá – erősködött tovább.

– Tuti, hogy nem.

– De most mégiscsak gondolsz rá, nem? – kérdezte halkabbra fogva a hangját.

– De nem a jó értelemben.

– Elég abból, hogy úgy élj, mint egy apáca! Mi van, ha éppen én vagyok a gyógyír a magányodra?

Egy répát tűztem a villámra a salátából.

– Nem vagyok magányos.

Úgy ráncolta a homlokát, mintha elmebeteg lennék.

– Hát tudd meg, hogy nem ismerek nálad magányosabb embert.

Hogy őszinte legyek, ez kicsit fájt. Nekiszegeztem a villámat.

– Önálló vagyok – helyesbítettem. – Független, én irányítom az életemet.

– De szükséged van egy kis… – kezdte, majd némi hatásszünet után hozzátette – …társaságra.

Úgy tettem, mint aki nem érti, mit akar.

– Nincs időm a társaságra – mondtam. Ott volt nekem a műszakom a tűzoltóállomáson, másodállásban önvédelmi tréninget tartottam, heti tíz órában a Big Sisters önkénteseként fiatalokat mentoráltam, edzettem a maratonra, hétvégeken pedig az apámnak segítettem a házát kibővíteni. Aludni is alig volt időm, nemhogy „társaságra”.

– És erről ki tehet? – kérdezte Hernandez.

Ez valódi kérdés volt?

– A társaság nálam nincs az első helyen. Nem vagyok romantikus típus.

– Ez nem a szerelemről szól, hanem a melegségről, a kapcsolatról, az emberi közelségről.

– Nekem ez románcnak hangzik – feleltem.

– Nevezd, aminek akarod, de szükséged van rá.

Mi folyik itt? Hiszen ez Hernandez, ki van zárva, hogy komolyan beszél, mégis, az arca teljesen komoly. Kutattam valami árulkodó jel után, egy kis félmosoly vagy pajkos szemvillanás, de csak áthatóan, állhatatosan, nagyon komolyan nézett rám.

– Ugye most viccelsz? – kérdeztem bizonytalanul.

Nyilván viccel.

Lehetetlennek tűnt, hogy az a férfi, akivel hosszú idő óta dolgoztunk együtt teljesen közömbösen egymás iránt, most hirtelen azt állítja, hogy nem közömbös irántam. Olyan volt, mintha egyszer csak kijelentené, hogy nem volt ártatlan a kettőnk játéka, mindvégig egy bonyolult stratégiai játszmában vettünk részt.

Kezével szórakozottan megérintette a nem használt késem nyelét.

– Mi van, ha az egész életeddel kapcsolatban tévedsz? – kérdezte szinte már suttogva. – Mi van, ha én pont azt tudom adni, amire neked mindvégig szükséged volt? Nem akarod megtudni? Nem leszel egész életedben kíváncsi, ha nem tudod meg?

Megismétlem, Hernandez ült mellettem.

Az a pasi, akinek az volt a kedvenc szórakozása, hogy megpróbál ledobni a kanapéra, és rám fingani. Soha egy pillanatra sem volt köztünk olyan, amit flörtnek vagy kétértelműnek lehetett volna mondani, még csak személyre szólónak sem. Most azonban belevitt ebbe az őrült beszélgetésbe, hiszen hipnotikus erejéről volt híres a nők körében. Számtalan célszemélyen láttam már alkalmazni, majdnem tökéletes sikerrel. De velem még nem próbálkozott.

Nekem immunisnak kellett volna lennem, de akkor kicsit ki voltam zökkenve az egyensúlyomból, abban a puccos hotelban, amint épp arra készültem, hogy felmegyek a színpadra. Nagy dolog ám, ha az embert elismerik, sőt, megbecsülik, és világos, hogy ez összezavarta az érzéseimet. És az igazat megvallva, Hernandez nem tévedett teljesen velem kapcsolatban. Mert mindannak ellenére, amit róla és az életéről, meg saját magamról és a tűzoltókról tudtam, be kell vallanom, volt valami ebben az egész műsorszámában, amit előadott, amire nem lehetett azt mondani, hogy teljesen hidegen hagy.

Azt hiszem, az ember nem tud állandóan éber lenni.

Lehet, hogy magányosabb voltam, mint gondoltam, lehet, hogy igenis szükségem volt valami többre. Az is lehet, hogy semmi sem volt olyan az életemben, amilyennek hittem.

A gond, hogy mindaz, amit mondott, meglepően igaz volt. Nem volt azonban fair, hogy felhasználja ellenem, hogy olyan jól ismer. Csapdába estem, és hirtelen más szemüvegen át láttam az egész életemet. Vajon igaza lenne?

Lehet, hogy soha nem is akartam olyan ártatlanul játszani.

Az egész együtt töltött időnk alatt ez volt a legkülönösebb pillanat. Különösebb, mint a diszkóparti, mint a piteevő verseny, sőt, annál az elvadult karaokebulinál is különösebb volt.

És éppen Hernandez.

Mindketten a késem nyelén tartott ujját néztük. Közelebb tolta hozzám.

– Kísértésbe estél.

Nem, nem estem. Vagy talán mégis. Egy egészen picit. A szomorú, spártaian rideg kis lakásomra gondoltam, meg a konyhaablak párkányán csinosan sorakozó fűszernövényekre. A mindig katonás szigorral bevetett ágyamra a tökéletesen kifeszített lepedővel, és arra, hogy amióta ott lakom, soha nem feküdt benne mellettem senki. És arra, milyen csöndes lesz minden, amikor hazamegyek, csak a konyhai óra ketyegését hallani majd.

Pontosan tudtam, milyen lesz hazamenni abba a lakásba, és milyen érzés lesz az, ahogy az arcom bőre kicsit feszül, miután szappannal megmostam, milyen lesz a mosószer illata, ahogy áthúzom a pizsamámat a fejemen, az ágynemű hangja, ahogy belebújok, és gondosan betakarózom. Mindig ugyanaz az esti rutin, végtelenül egymás után, biztonságosan ismétlődve. Percre pontosan le tudtam játszani a fejemben.

Még azt is meg tudom mondani, mire fogok gondolni elalvás közben: ugyanarra, mint mindig. Elképzelem, hogy csokis kekszet sütök, lépésről lépésre, megnyugtató részletességgel, attól kezdve, hogy kikeverem a vajat, addig, hogy hozzáadom a vaníliát, a tojás feltörésétől a csokidarabok belekeveréséig. Elnézem, ahogy forognak a mixer keverőlapátjai, majd gumispatulával a tál oldaláról is leszedem a tésztát, végül fagyiskanállal egyenként kis halmokat rakok a tepsibe szépen elrendezett, szabályos sorokban.

Évek óta nem sütöttem sütit, de minden este gondoltam rá.

Milyen lenne kizökkenni ebből a rutinból?

Te vagy a világon a legmagányosabb ember, mondta Hernandez.

Hirtelen rájöttem, hogy ez így igaz.

Ám ez még nem ok arra, hogy lefeküdjek vele, a szex nem igazán gyógyítja a magányt, inkább ellenkezőleg.

Hernandez. Olyan volt, mintha a középiskolai kémiaórán a tanulópárod tenne egyszer csak ajánlatot. Vagy a vegytisztító. Vagy az orvosod.

Nem, ki van zárva, hogy lefeküdjek Hernandezzel, az egészen biztos.

Talán.

Észre sem vettem, de visszatartottam a lélegzetemet.

És akkor oldalt, három székkel odább, az asztal túloldalán egy ismerős, jellemző és sokatmondó hangot hallottam: Nagy Tom, a sofőrünk elfojtott kuncogását, amit mindig akkor hallani, amikor valakivel a bolondját járatják.

Odanéztem.

Nagy Tom a kezével eltakarta a száját és az orrát, összegörnyedt, és már nem bírta visszatartani a nevetését.

Ezerszer láttam már tőle ezt, mindig ő tört meg először.

– Atyaisten – mondtam, és elfordultam.

Végignéztem a többieken. Mindenki ott volt a műszakból, hogy gratuláljanak a nagy napon. Egész este kifogástalan úriemberként viselkedtek, ki sem nyitották a szájukat, de mihelyt Tom nem bírta tovább, valamennyiükből kitört a nevetés. Mindenki vigyorgott, diadalmasan, mint amikor valakit sikerült csőbe húzni.

Most én voltam az.

Odafordultam Hernandezhez, és megböktem a vállát, jó erősen.

– Komolyan képes voltál erre?

Eddig engem még sosem vertek át, pedig sokszor próbálkoztak.

Most mit mondhatnék erre: senki sem tökéletes.

Ha egyszer a fiúkból kitört a röhögés, akkor nem kicsit. Mutogattak, diadalmasan hadonásztak, és úgy káráltak, hogy szinte rázkódott az asztal. Reichman, Nolan, Trey, Nagy Tom, és különösen Hernandez, aki elragadtatva vihogott, vörös volt a képe, és levegő után kapkodott.

Hagytam őket egy ideig, rászolgáltak.

És akkor belőlem is kitört a nevetés, annyira megkönnyebbültem, hogy minden visszazökkent a régi, ismerős kerékvágásba. Fellélegeztem, Hernandez nem ajánlatot tett nekem, csak megtréfált.

Csak vicc volt, hála istennek.

Amikor Hernandez végre összeszedte magát annyira, hogy beszélni tudjon, rám mutatott:

– Bevetted, tutira bevetted.

Rávágtam a vállára.

– Jól megijesztettél, haver. Pont ma.

– Arra gondoltunk, hogy jót fog neked tenni, ha kicsit eltereljük a figyelmedet. – Aztán odamutatott Nagy Tomra: – Te meg elrontottad az egészet, már majdnem igent mondott.

– Nem igaz!

– De igen! – vágta rá Hernandez. – Ha valamiben jó vagyok, az az, hogyan vegyem rá a lányokat, hogy igent mondjanak.

– Én nem lány vagyok, hanem tűzoltó.

– De csak egy pillanat hiányzott.

Hozzávágtam egy zsemlét.

– Azt te csak szeretted volna.

De azt be kell ismernem, hogy sok mindenben igaza volt. Talán túl sok mindenben is.

Hernandez a tárcája után kotorászott a zsebében.

– Hűha, húsz dodót vesztettem.

A többiek is elővették a tárcájukat.

– Hanwell ellen sose fogadj – mondta Nagy Tom, és rám kacsintott.

Körbement a pénz az asztal körül, ahogy a fiúk fizettek, és számolgatták a bankókat.

Hernandez is fizetett. Megint megböktem a vállát.

– Te ellenem fogadtál?

– Tudom, amit tudok – felelte ravaszkás mosollyal. – Ellenállhatatlan vagyok.

Ekkor kezdődött el a színpadon a műsor.

A műsorvezető beizzította a mikrofont, miközben a pincérek leszedték az asztalt, és mindenki a színpadra figyelt.

– Nagy megtiszteltetés számomra, hogy itt köszönthetem a város tűzoltó- és mentős hőseit.

A teremben hangosan éljeneztek, az én asztalomnál ülő fiúk pedig elkezdték skandálni: Cassie! Cassie! Cassie!

Leintettem őket, a kezemmel is mutattam, hogy elég.

De azért mosolyogtam. Tökfejek.

Még egyszer utoljára ránéztem Hernandezre. Csak ugratott, de a figyelmemet sikerült elvonnia, az biztos.

Ekkor mindenki elhallgatott, én kihúztam magam ültömben, de újra elfogott az idegesség. Összekulcsoltam a kezemet az ölemben, észrevettem, mennyire hideg, majd arra gondoltam, milyen nevetséges is már, hogy én semmitől sem félek, kivéve, mint az ábra mutatja, a színpadokat és a banketteket.

Az emelvényre néztem, mert elkezdték szólítani a kitüntetetteket, és rettegtem a pillanattól, amikor majd meghallom a nevemet.

A díszegyenruhámhoz ráadásul körömcipőt vettem fel, és volt némi gondom az egyensúlyom megtartásával. Nem igazán szerettem a rivaldafényt, ráadásul úgy, hogy beszélnem is kell majd. Két percre kapjuk meg a mikrofont, hogy köszönetet mondjunk, és ez a két perc egyszerre tűnt hihetetlen hosszúnak és elképesztően rövidnek.

Lelkiismeretesen legépeltem pár mondatot, amiről úgy képzeltem, hogy fel tudom olvasni hangosan. Hiszen olvasni csak nem nehéz. Igaz, ahogy elnéztem a többi kitüntetettet, amint felmegy a színpadra és felolvassa az előre megírt szövegét, kezdtem azt hinni, hogy nehezebb, mint ahogy az emlékeimben él. Dadogtak, makogtak, nem tudták, hol tartanak, és beleakadtak újra meg újra ugyanabba a szóba. Azt kívántam, bárcsak gyakoroltam volna a felolvasást korábban.

Én voltam az utolsó a díjazottak sorában, mert én voltam a legfiatalabb, akit valaha is kitüntettek, és mert nő voltam, és mert ez volt a legértékesebb díj, és azért is, mert az iskolabusz angyalával volt tele a sajtó. Én voltam az este nagy fináléja. Úgy volt, hogy maga a polgármester jön el, átadja nekem a kitüntetést, és megfürdik a dicsőségemben.

Számoltam, ahogy a többiek felmentek a színpadra, majd visszajöttek a helyükre, és egyre idegesebb, feszültebb lettem.

Végre én következtem. Csak a következő öt percet kell túlélnem, és akkor hazamehetek a csöndes, bezárt lakásomba a növényeimhez és a ropogós ágyneműmhöz.

– És végül, de egyáltalán nem utolsósorban – mondta a műsorvezető, és a srácok a műszakomból vadul elkezdtek kurjongatni és az asztalon dobolni. – Az utolsó kitüntetettünk első az elsők közt, és az utolsó érem átadására egy különlegességet tartogatunk önöknek. Ma este igen fontos személy jött el hozzánk. Reméltük, hogy a polgármester lesz az, de őt az utolsó pillanatban elszólította egy igen fontos városi ügy, ám ne aggódjanak! Örömmel hívom a színpadra a városi önkormányzat austini születésű képviselőjét.

A műsorvezető a színpad oldalára mutatott, belőlem meg abban a pillanatban kiszakadt:

– A francba!

Nem a polgármester jött el.

Ez rossz hír.

Mert nem tudom honnan, de tudtam, mi az a név, amit mindjárt ki fog mondani. Mintha megéreztem volna.

És igazam lett.

– Heath Thompson! – kiáltotta el magát a műsorvezető olyan hangsúllyal, mintha valaki épp most nyert volna a tombolán egy mosó-szárító gépet.

És akkor minden olyan lett, mint egy lassított felvételen. A szavak mély hangon, nyúlósan hallatszottak, a taps meg olyan volt, mintha ötszáz pergődob szólalt volna meg. Hitetlenkedve néztem, ahogy az illető, az a rohadék Heath Thompson előjön a színpad bal oldaláról, és odalép a műsorvezetőhöz.

Nem is lépett, inkább vonult.

Bárhol felismerném azt a járást. Egy olyan férfi dühítő járása, aki biztos benne, hogy bármit megkaphat a világon, amit csak akar, és soha nem mond neki ellent senki.

Nem kellett volna előre tudnom, hogy felesleges reménykedni bármi kis jóban? Nem kellett volna a kezdetektől tisztában lennem azzal, hogy az élet megtalálja a módját, hogy elrontsa ezt a pillanatot?

Mert nem tudtam. Annyira sokkos állapotba kerültem, amikor megláttam Heath Thompsont a színpadon, hogy levegőt venni is elfelejtettem. Teljesen. Egészen addig, míg Hernandez meg nem látta, hogy lefagytam, és hátba nem vert.

Ezután minden elhomályosult a tudatomban, csak arra tudtam gondolni, hogy életem legbüszkébb pillanatában, amelynek meg kellett volna koronáznia az egész életem kemény munkáját, Heath Thompsontól fogom megkapni a kitüntetést.

Heath. Thompsontól.

Az egyetlen embertől a világon, aki tönkretehet mindent.

Kettő

Felment a színpadra, vagyis inkább kisajátította; a közönség moraja úgy harsogott a fejemben, mint az üvöltő szélvihar, semmi mást nem hallottam.

Annyira valószerű volt ez a hang, hogy először azt hittem, valami gond lehet az erősítővel. Körülnéztem, de senki máson nem láttam, hogy zavarta volna. Senkin sem látszott, hogy valami hihetetlenül beteg dolog játszódik le a szeme előtt.

Mindenki más jól volt rajtam kívül.

Ekkor döntöttem el, hogy ez nem lehet más, csak egy rossz álom. Képtelenség, hogy ez itt most megtörténik. A hang, ami előbb üvöltésnek hangzott, most szinte megnyugtatott, hogy mélyen alszom, és az egész csak a fejemben zajlik le. Mint máskor is.

Nem, nem vagyok igazából itt, egy hotel báltermében, életem legnagyobb napján, hogy átvegyem az austini tűzoltóállomás legértékesebb érmét… Heath Thompsontól.

Az élet nem lehet ennyire igazságtalan.

De igen, ott volt. Még mindig. Beszélt a mikrofonba a rivaldafényben, mintha a születési előjoga lett volna. Megint pislogtam, hátha úgy jobban látok. Mérföldekre volt tőlem. A dobhártyám lüktetett, és amikor meghallottam a hangját a távolból, ahogy szinte érthetetlenül kimondja a nevemet, elfogott a hányinger, a gyomromtól jött fel a kulcscsontomig, majd a torkomba…

Hernandez megbökte a vállamat.

Odafordultam hozzá, ő meg, akár egy lassított felvételen, a színpadra mutatott, és intett, hogy menjek.

Körülnéztem. Minden szempár rám szegeződött a teremben. Mindenki mosolygott, tapsolt, éljenzett. A fiúk a műszakomból álló ovációval köszöntöttek, és a többiek is csatlakoztak hozzájuk. Egyszer csak mintha kitisztult volna a fejem. Kitüntetést kaptam, és most csak annyit kell tennem, hogy kimegyek a színpadra, és átveszem.

Nyeltem egyet és felálltam. Fejben dől el. Állj fel, menj oda, vedd át az érmet! Egyszerű lesz, egyszerű. Megint nyeltem, majd felálltam, elátkoztam a röhejes cipőmet, és elindultam a tömegben, úgy kerülgettem az asztalokat, mint pislogó hal a korallzátonyokat.

Valahol a székem és a színpad között leejtettem a papírt a megírt szövegemmel. Éreztem, ahogy kiesik az ujjaim közül, de olyan volt, mintha valaki mással történt volna meg. Jól van, gondoltam, akkor nem fogok beszélni. Nem nagy ügy.

A színpadnál volt egy lépcsőfok, majd még egy és még egy. Remegett a bokám abban a hülye cipőben. Ahogy közeledtem a pódiumhoz, olyan volt a gyomrom, mintha egy vízzel teli ballon lett volna a bordáimhoz kötve.

Majd nem nézek rá, és ennyi, gondoltam. És hozzáérni sem fogok. És állandóan mozgásban leszek, mint egy cápa. Odamész, visszajössz. Csak ne állj meg, és ne nézz vissza. Tégy úgy, mintha mindez meg sem történne.

Csak vedd át, és menj! Vedd át, és menj a színfalak mögé! Úgy edzettem magam erre, mint ahogy életemben minden más nehézségre. Amikor még egy kilométert hozzáadtam a tízkilométeres futáshoz, vagy még egyszer megismételtem a gyakorlatsort az edzőteremben. Vagy végigmentem egy épp összeomló lépcsőn. Összefogtam egy haldokló koponyáját. Leugrottam egy összedőlni készülő ház tetejéről. Ezt is meg tudom csinálni.

Megálltam az emelvény előtt, a plakettet néztem, és megpróbáltam kiphotoshoppolni a képből a férfit, aki a kezében tartotta.

Tényleg kezet kell fognom Heath Thompsonnal?

Nem, arról szó sem lehet.

Rengeteg dologra rá tudom venni magamat, de erre nem.

Mintha lassítva láttam volna, hogy közeledik felém a plakett, megfogtam, és próbáltam arra összpontosítani, hogy milyen kemény és nehéz. Milyen fa lehet ez? Tölgy? Dió? Mintha egy tonna lett volna.

Vedd át, és menj tovább! De még mielőtt ezt megtettem volna, Heath Thompson – Heath Thompson – elkapta a szabad kezemet, hogy megrázza. Mint ahogy ezt minden díjátadó szokta ilyenkor.

Csakhogy ő nem akármilyen díjátadó volt, és az biztos, hogy én sem voltam bárki.

Heath Thompson gondoskodott erről.

Az érintése olyan volt, mintha áram rázott volna meg, éles, gyors és aljas. Mintha fájt volna, én pedig válaszul az arcába néztem.

Ő volt az. Öregebb volt, és kövérebb, és több hajzselét használt, mint tíz évvel korábban. Önelégült, önkormányzati képviselői arcot vágott, mintha az egész világ csak azért létezett volna, hogy ő legyen a középpontban.

Egy pillanat alatt rájöttem, hogy felismert.

Ez érthető volt, épp az imént olvasta fel a nevemet háromszáz ember előtt.

De én sokat változtam, a hajam sötétebb lett, és vállig érő. Fiatalabb koromban leengedve hordtam, de most mindennap szoros kontyba tűzve viseltem. Kontaktlencsém volt, és kétszer annyi izomtömegem, mint középiskolás koromban. Nem beszélve a díszegyenruhámról az állig felgombolt zakóval, a válltöméssel és a kis keresztnyakkendővel.

Az a húsos, önelégült arca, a fontoskodó mosolya, az önelégült testtartása, majd a felismerés szikrája a szemében… úgy hatott rám, hogy a jeges döbbenetről egy pillanat alatt váltottam át az izzó dühre.

Biztos volt ott fotós, mert Heath Thompson nem engedte el a kezemet, beállt egy pózba, és levigyorgott a színpadról.

Valahonnan messziről meghallottam Nagy Tom hangját:

– Hajrá, Cassie!

És akkor, amikor épp gratuláltam magamnak, hogy egyben tudtam maradni, és ilyen rémes körülmények közt is méltósággal viselkedtem, éreztem, hogy valami nekinyomódik a fenekemnek.

Nem olyan volt, mintha hátrálva nekimentem volna valaminek, hanem mintha valaki megfogta volna.

Csakis Heath Thompson szabad keze lehetett.

Belém hasított a tény, felvillant a vaku, és akkor az a kéz, mintha a jogos tulajdonosa lett volna, belemarkolt a fenekembe.

És akkor elvesztettem az önuralmamat.

Valójában csoda, hogy nem öltem meg.

Nem tehettem mást. Megfordultam, és a tölgyfa keretben levő bronzérmemmel akkorát vágtam Heath Thompson fejére, hogy elájult és agyrázkódást kapott.

* * *

Sosem akartam tűzoltó lenni.

Vannak, akik egész életükben arról ábrándoznak, hogy tűzoltó lesz belőlük. A kisgyerekek megbámulják a tűzoltóautókat, játékból sisakot viselnek, és halloweenkor a tűzoltó-védőruha a jelmezük.

Leginkább a fiúké.

Én nem ilyen gyerek voltam.

Sőt, az óvodában egy pályaválasztó napon azt az elhíresült kijelentést tettem, hogy ha nagy leszek, én leszek a fogtündér. Még most is úgy gondolom, hogy az remek állás lehet.

Arra még csak nem is gondoltam, hogy tűzoltó leszek, egészen addig, amíg meg nem történt.

Lényegében véletlenül.

Orvosi egyetemre készültem, sürgősségi szakorvos akartam lenni. Elsőéves koromban kerestem valami munkát az egyetemen, és a kollégiumban egy helyes srác beszervezett mentősnek. Nem kellett nagyon rábeszélnie, szükségem volt egészségügyi gyakorlatra és munkára is, úgyhogy igent mondtam.

Ahogy elkezdtem mentősként dolgozni, abba sem akartam hagyni, még a műszakom vége után sem.

Minden tetszett, a képzéstől a szirénák sivításáig az élet-halál közti pillanatokban.

Nemcsak az adrenalinról volt szó. A segítségnyújtás maximális kielégüléssel járt, megelégedéssel töltött el, hogy újból meg újból rettentő helyzetekbe kerülök azért, hogy mások javára legyek. Szinte addiktív volt az, hogy olyat csinálhatok, aminek valóban értelme van. Sok állásom volt az évek során, mosogattam pizzériában, voltam vízimentő, kutyaszitter, de olyan állásom nem volt még egy.

A szobatársam ezzel szemben joghurtfagyit árult a campuson.

Micsoda különbség!

Mentősként teljesen új világ tárult elém. Csodás volt, tűt szúrtam emberekbe, újraélesztettem őket, csontokat raktam helyre. Az első munkahetemen segítettem megmenteni egy szívleállást szenvedett fizikaprofesszor életét defibrillátorral.

Nem rossz tízdolláros órabérért.

Kiderült, hogy van tehetségem hozzá.

Amikor épp nem voltam szolgálatban, alig vártam, hogy elkezdődjék a műszakom. Dolgoztam az ünnepeken is, helyettesítettem a kollégáimat, és villogó fényekkel meg szirénákkal álmodtam.

Két éven át csináltam ezt, amikor a mentorom azt javasolta, hogy szerezzek mentőtiszti képesítést, és dolgozzak a városnak. Minden tűzoltónak vizsgáznia kellett életmentésből, hiszen sokkal több az orvosi esetünk, mint a tűzeset, de nem mindenki mentőtiszt. Ennek a bizonyítványnak a megszerzése további egy év tanulást jelent, és az ember vagy szereti az orvostudományt ahhoz, hogy megszerezze, vagy kényszerítik rá, mert az állomásnak szüksége van rá.

Én imádtam az orvostudományt.

Egy éven át dolgoztam mentősként, aztán, miután megszereztem a képesítést, egy másik mentor rábeszélt, hogy jelentkezzek a tűzvédelmi főiskolára.

Onnantól kezdve a dolgok lavinaként gördültek előre.

Menet közben rájöttem, hogy én valójában erre születtem.

Ha jó tűzoltó akarsz lenni, nem baj, ha magas vagy, és erős, mert úgy könnyebb a sok felszerelést mozgatni. Jó, ha jó a természeted és nyugodt vagy, mert ezek elengedhetetlenek a stresszes munkához. Pluszt jelent, ha szeretnél másokon segíteni.

Ja, és előnyt jelent, ha fiú vagy.

Én nem voltam az.

De igazán jó tűzoltó voltam.

Lehet, úgy hangzik, mintha elbizakodott lennék, de az ember csak tudja, ha jó valamiben, nem igaz?

Először is, én teljesítettem a legjobban a főiskolai csoportomból, a legeslegelsőként végeztem. Betéve tudtam az MSD orvosi kézikönyvet. Álmomból felébresztve is bekötöttem volna egy infúziót. Ráadásul lány létemre erős is voltam, de még sok fiúnál is erősebb, és nem lehetett könnyen kihozni a sodromból. Nagyon jól kijöttem a tűzoltóállomáson a fiúkkal. Nem voltam félős, sem ijedős, soha nem estem pánikba. Apám, aki egyedül nevelt, kosáredző volt a középiskolában, és én a palánk alatt nőttem fel. Szabadszájú voltam, rámenős, és mindenben jobbnak bizonyultam a fiúknál.

Mindez sokat segített, de amitől igazán jó tűzoltó voltam, az egy olyan tulajdonság, aminek a létezéséről magam sem tudtam egészen addig, amíg használni nem kezdtem. Kétségtelen, hogy kell ahhoz bátorság, hogy az ember bemenjen egy égő házba, vagy elszorítson egy artériás vérzést, de kell hozzá valami különleges agyműködés is. A tűzoltók nem úgy gondolkodnak, mint a többi ember, és ez rám hatványozottan igaz. Amikor ugyanis mindenki más bepánikol, berezel, én akkor vagyok a legnyugodtabb.

Mintha az agyamban valami fordítva lenne behuzalozva.

Ez a fordított huzalozás bizonyos fokig minden tűzoltóra igaz, hiszen amikor az égő házból fejvesztve rohannak ki az emberek, akkor mi nyugodtan besétálunk.

De olyannal, mint én, még magam sem találkoztam.

A normális ember, ha meglát egy robbanást vagy egy lángoló valamit, vagy huszonnégy autót egymáson torlódni, az jut az eszébe, hogy rohanj, nekem meg az, hogy na, nyugi. Mindenki más tágra nyílt szemmel, sikoltozva menekül, mert ezt oltotta belénk az evolúció, hogy húzzunk el onnan. Én viszont megállok és körülnézek.

Nekem is kell egy egészen pici adrenalinlöket, de épp csak a megfelelő mennyiség. Annyi, hogy döbbenetesen éber legyek tőle. Minden pontosan a fókuszba kerül, elcsendesedik, lenyugszik, én meg nagyon világosan látom, mi történik. Mások számára összemosódik minden, nekem viszont előjönnek a részletek, a textúrák, színek, kapcsolatok, élesen látok mindent.

Néha úgy érzem, én csak ilyenkor tudok bármit is világosan látni.

Egy szó, mint száz, ezért nem lett belőlem a sürgősségi ellátásban orvos. Rám nem a vészhelyzet után van szükség, hanem közben.

Különös dolog, hogy az ember ezt így tudja magáról, de tény, hogy én akkor vagyok a legjobb, amikor a legnagyobb a baj körülöttem.

És bár az apám biztos volt benne, hogy ez a „tűzoltósdi” csak átmeneti fázis, én négy évvel később még mindig itt vagyok, Austinban, a 11-es tűzoltóállomáson, a századosnőnkön kívül még mindig az egyetlen lányként a B műszakban, és élvezem minden lehetetlen pillanatát.

* * *

Ezért aztán a kitüntetésem estéjének is csak egy mérföldkőnek kellett volna lennie a hibátlan és lelkes tűzoltópályám során.

De be kell vallanom valamit. Nem csupán megütöttem Heath Thompson önkormányzati képviselőt azzal a plakettal, amikor belemarkolt a fenekembe.

Kivertem a szart is belőle.

Alaposan helybenhagytam. Miután a plakettal bevertem a fejét, ököllel belevágtam az arcába, a tenyerem élével ráütöttem a légcsövére, és kapott legalább egyet a solar plexusára is, mielőtt, már a földön, néhány jól irányzott rúgással nekiestem volna a bordáinak. Erre senki nem számított, még én magam sem, így aztán a lassú reakcióideje nekem dolgozott.

A foga megvágta a kezemet, de megérte.

Erre a részre nem emlékszem, de Hernandez szerint egész idő alatt azt üvöltöttem, hogy „csak nyúlj még egyszer hozzám, te gennyláda, és véged”.

Nem nyúlt többé hozzám.

Szerencsére nem testi sértés miatt vettek nyilvántartásba, mert akkor a börtönben tölthettem volna az éjszakát. Nem semmi véres, remegő masszává verni egy városi elöljárót a színpadon, a város háromszáz legbátrabb közszolgája szeme láttára. Az ilyesmi nem történik meg mindennap. Már ha egyáltalán megtörténik.

Persze az sem semmi, hogy valaki megmarkolja egy tűzoltó fenekét.

Letereltek mindkettőnket a színpadról, bekötötték Heath Thompson arcát és az én kezemet, miközben a műsorvezető megpróbálta rábeszélni az embereket, hogy üljenek vissza a helyükre, és fejezzék be a desszertet. Kijött a rendőrség, de Heath Thompson nem akart feljelentést tenni.

– Jól van, jól – mondogatta a feldagadt ajkával. – Hagyják elmenni a lányt.

Persze hogy azt akarta, hogy engedjenek el, az előcsarnokban ugyanis a híradók kamerái forogtak, és lefogadom ezer dollárba, hogy nem ez volt az egyetlen dolog, amit el akart tussolni.

Végül is mindkettőnket a hátsó kijáraton csempésztek ki. Nem tudom, hogyan intézte el, de a másnapi újságban egy szó sem volt az esetről. Abban nem vagyok egészen biztos, hogy ez végül is jó volt-e, vagy rossz.

Este, otthon, a csöndes lakásomban lezuhanyoztam, és bekötöttem a kezemet, amikor megjelent az ajtóban Hernandez.

Láttam a kukucskálón át, az egyik kezében a mobilom, a másikban a plakettem, ezeket ugyanis ott hagytam abban a nagy felfordulásban.

Egy percbe került, míg kinyitottam azt a sok zárat. Amikor kitártam az ajtót, Hernandez egy nejlonzacskóban adta át a plakettet.

– Elég véres – mondta.

Bólintottam, amikor átvettem, de amikor a telefonomért nyúltam, Hernandez nem adta, eltartotta, hogy ne érjem el.

Megvontam a vállamat, ahogy a túszul ejtett telefonomat néztem a kezében.

– Jól vagy? – kérdezte.

Bólintottam.

– Akarod, hogy maradjak kicsit?

Megráztam a fejemet.

– A középsuliból ismerted a pasit?

Bólintottam.

Hernandez jó sokáig csak nézett rám, aztán megszólalt:

– Jól gondolom, hogy neki valami köze van ahhoz, hogy te soha senkivel sem randizol?

Álltam a pillantását, ameddig megértette a választ.

Bólintott, sóhajtott, és így szólt:

– Amúgy szép munkát végeztél. Kórházba vitték.

Halványan elmosolyodtam.

– Igyekeztem.

– Azt ugye tudod, hogy még áll az ajánlatom?

– Miféle ajánlatod?

– Hát hogy ne légy egyedül.

Tudom, hogy Hernandez jót akart, de nemet intettem.

– Jobban érzem magam egyedül.

Még mindig a kezében tartva a telefonomat kitárta a karját.

– Gyere, ha valaha valakinek szüksége van most egy ölelésre, az te vagy.

Erre is nemet mondtam volna, ám épp abban a pillanatban megszólalt a telefonom.

És annyi, elszállt a pillanat. Hernandez odaadta a mobilomat, majd azzal tisztelegtem neki, mielőtt újra bezártam az ajtót, és felvettem a telefont.

Három

Az anyám volt az, ő keresett telefonon.

– Köszönöm, hogy felvetted – mondta.

Lehunytam a szememet.

– Véletlen volt.

– Beszélnem kell veled.

– Gondoltam.

Hetek óta keresett, én pedig kerültem, magamnak is bebeszéltem, hogy túlságosan elfoglalt vagyok ahhoz, hogy társalogjunk.

Először akkor telefonált, amikor dolgoztam, hetek óta az egyik legsűrűbb műszakom volt. Nonstop hívásokat bonyolítottunk le: egy középiskolai WC-ben öngyilkosságot kísérelt meg valaki, egy elhagyott raktárban gyújtogattak, egy szusiszakács levágta az ujját (visszavarrták a sürgősségin), és egy cuki tehén elkóborolt az egyik lakónegyedben.

Reggel hétig, amikor vége lett a műszaknak, még csak rá sem néztem a telefonomra, pláne nem hallgattam meg az anyám üzeneteit.

Volt épp elég más dolgom.

Ráadásul nem is akartam beszélni vele.

Ha valóban beszélni akar velem, gondoltam, majd hív megint.

Úgy is lett.

Már másnap hívott, miközben a száraz ruhát hajtogattam össze, de hagytam, hogy rámondja a rögzítőre.

Amikor legközelebb keresett, épp futottam, aztán meg a boltban voltam.

Az igazat megvallva, már kicsit zaklatásnak tűnt.

– Mire van szükséged? – kérdeztem, amikor végre szóba álltam vele.

Nagy levegőt vett.

– Igazán nagy szívességet kell kérnem tőled.

Felkészültem a kérésre, de tudtam, bármi lesz is az, a válaszom: nem.

– Nagyon váratlanul és nyersen fog hangzani – folytatta –, de ez részben azért van, mert nehéz téged utolérni, és félek, hogy bármelyik pillanatban leteszed a telefont.

Igaza volt. Bármelyik pillanatban letehettem volna.

Megint nagy levegőt vett, majd kiszakadt belőle:

– Arra van szükségem, hogy Massachusettsbe jöjj, és nálam lakj.

Csak pislogtam.

– Csak egy időre – tette hozzá. – Nem örökre, maximum egy évre.

– Egy évre?

– Legfeljebb.

Megdöbbentett a kérés. Már az is, hogy egyáltalán kimondta, azaz gondolt rá, hogy megkérjen. Nem voltunk teljesen elidegenedve egymástól, de közel sem álltunk. Olyan nevetséges, abszurd kérés volt, el sem akartam hinni, hogy egyáltalán kiejtette a száján.

– Nem költözöm Massachusettsbe, Diana. Ez őrültség.

Hosszú évek óta nem szólítottam már anyának. Egészen pontosan tíz éve. Azóta, hogy otthagyott engem meg az apámat. Aznap kezdtem el az apámat Tednek hívni.

Eleinte azért, hogy bosszantsam őket, mintha azt mondanám, ha azt akarják, hogy szülőként bánjak velük, akkor viselkedjenek is úgy, és maradjanak együtt. De minél tovább éltek külön, ez a megszólítás annál inkább azt jelentette, hogy olyan felnőttekként kezelem őket, akiket épp csak ismerek valahonnan.

Akkor ők már csak Diana és Ted voltak a számomra, és elképzelni is nehéz volt, hogy valaha mások voltak.

– Komolyan beszélek – mondta Diana.

– Nem mondhatod komolyan.

– Nem kell azonnal válaszolnod, hagyj egy kis…

– Nem – vágtam rá.

Anyám nem mondott semmit.

– Nem – ismételtem meg, ezúttal határozottabban, mintha vitatkozni akart volna.

– Még csak meg sem hallgattad a többit, amit mondani akarok.

– A többi nem érdekes.

– Egy év – most már alkudozott, mintha lett volna bármiféle esélye –, és utána visszamehetsz Texasba, mintha mi sem történt volna.

– Ez nem így működik. Több évig kéne ott maradnom, hogy előléptessenek, mielőtt új helyet találok.

– Nem tudom, ez mit jelent.

– Azt jelenti, hogy ha megtenném, amit kérsz, akkor az egész életemet fel kéne adnom. Mindent.

– Hát így fogalmazva nem hangzik valami vonzónak.

– Azért olyan egyszerű a válasz: nem.

– Értem – folytatta Diana. – Már sokszor átgondoltam én ezt. Tizenöt éves korodban nem akartál ideköltözni velem…

– Tizenhat – javítottam ki.

– …amikor valójában még mindig szükséged volt rám – folytatta –, akkor miért akarnál jönni most, amikor meg felnőtt vagy, és meglehetősen utálsz is…

– Nem utállak – mondtam elvből, igaz, nem is szerettem túlságosan.

– Most kevesebb okod van rá, hogy gyere, mit bármikor máskor, és még mielőtt hívtalak volna, tudtam, hogy nemet mondasz. De meg kellett próbálnom.

– Miért? – kérdeztem, és lehunytam a szememet.

– Mert szükségem van rád.

Volt valami idegen a hangjában.

Amióta az ország túlsó végébe költözött tíz évvel ezelőtt, talán évente négyszer, ha beszéltem vele, a karácsonyi, hálaadási és születésnapi kötelező hívások alkalmával. De a hangját nagyon is jól ismertem. Azzal a hanggal nőttem fel. Ismertem a magasságát, a lejtését, a ritmusait. Az én hangom is hasonlított rá, akarva-akaratlanul, de ismertem.

– Mi van? – kérdeztem.

– Van egy kis probléma a szememmel, nem látok már olyan jól, mint régen.

– Miféle probléma? – kérdeztem. Sok mindent tudtam a szemről és a problémákról is. – Meg fogsz vakulni, vagy mi?

Anyám sóhajtott, mintha túl sok információt akartam volna tudni.

– Olyasmi.

– Az mit jelent?

– Csak az egyik szememre, de nem meg fogok vakulni, hanem már megvakultam.

A fejemben végigfuttattam mindazt, amit orvosilag tudtam a szemről. Hályog? Makuladegeneráció? Diabéteszes retinopátia?

– Az egyik szemedre megvakultál? Csak az egyikre?

– Glaukóma vagy valami ilyesmi. Valamilyen „óma”. Megműtötték, és volt rá esély, hogy elveszítem a szemem világát, ezt már előtte is tudtam. Csak kiderült, hogy nehezebb egy szemmel, mint ahogy képzeltem. Különösen, hogy olyan sokáig el voltam kényeztetve azzal, hogy két szemem van.

Nem voltam benne biztos, hogy kényeztetésnek hívnám, ha valakinek két szeme van, de hát legyen.

– Eddig miért nem mondtad ezt nekem?

Gúnyos szünet, mintha azt mondaná, kérlek.

– Hagyod, hogy megműtsék a szemedet, de azt sem tudod megmondani, mi baja?

Diana nagyot sóhajtott.

– Cassie, én nem szoktam figyelni a részletekre.

Ingerült hangja mintha hirtelen engem is felhatalmazott volna, hogy ingerült legyek. Vajon tényleg túl sokat várok tőle, amikor azt szeretném, hogy legyen tisztában az egészségi állapotával kapcsolatos legfontosabb részletekkel? Az ötvenes évei közepén jár, és úgy viselkedik, mint egy kilencéves kölyök.

Nem tudtam azonban sokáig ingerült lenni. Még ha sokkal könnyebb is ítélkezni, mint átérezni, nem tehettem róla, de együttéreztem vele. Rémes lehet elveszíteni valakinek a látását, akár csak a fél szemére is. Mindenkinek, de különösen egy művésznek. Diana egész szakmai pályája a nézésen, látáson, észlelésen alapult. Hát persze hogy ingerült, és minden bizonnyal pánikba is esett.

– És a másik szemed hogy van? – kérdeztem immár kedvesebben.

– Egyelőre jól.

Sosem jó ötlet túlságosan együttérezni a betegekkel. De hiszen ő nem a betegem, mondtam magamnak, hanem az anyám.

– Amúgy – folytatta –, nem annyira rossz. Csak a térlátással vagyok bajban. A kávét folyton a bögre mellé öntöm. És néha meg is botlok. Tele van zúzódással a tenyerem meg a térdem, mert pár napja leestem a lépcsőn. És már nem vezetek, kötve hiszem, hogy valaha is fogok még.

– Leestél a lépcsőről?

– Már jól vagyok. De az biztos, hogy kellene némi segítség. Nem örökké.

– Maximum egy évre – ismételtem meg.

– Pontosan – vágta rá. – Amíg alkalmazkodom a helyzethez. Van olyan terápia, amellyel kicsit fel lehet gyorsítani a dolgokat. Megtanulni profi módon használni az embernek az egyik szemét. De időbe kerül.

– Egy évbe?

– Kilenc hónap és egy év között. És akkor megleszünk.

Csodálatra méltó volt az optimizmusa.

Megpróbáltam elfojtani az együttérzésemet. Nem fogom sajnálni, rosszabb dolgokat is elszenvednek az emberek. A múlt héten vittünk be egy pasit, aki levágta a kezét, miközben játszóházat akart csinálni a gyerekeinek.

De ez itt és most történik. Anyám valóban kér valamit tőlem. Egy évet. Az egy egész örökkévalóság, nekem nincs egy elvesztegetni való évem.

– Gondozót nem tudnál felvenni?

Felkacagott, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Drágám, hiszen én művész vagyok! Mondanom sem kell, teljesen le vagyok égve.

– Ted nem tud segíteni?

– Miért gondolna ő egyáltalán erre?

Ebben igaza volt.

– De van egészségbiztosításod, nem? – próbálkoztam megint.

– Az rémes. Rosszabb, mintha nem is lenne.

– És barátaid nincsenek?

– Hát persze hogy vannak – mondta sértetten –, de nekik ott a saját családjuk, akikkel törődjenek.

– Én viszont Texasban lakom – feleltem, de éreztem, hogy egyre gyengébbek az érveim.

– Csak két nap autóval – mondta anyám, mintha az mondaná, az semmiség. – Itt ingyen is ellakhatsz nálam. A tetőtérben van egy üres szobám, rojtos szélű fehér függönyökkel, és az ablak a kikötőre néz.

Elhallgatott, mintha azt várná, hogy a rojtos függönyök hatása megteszi a magáét.

Aztán hozzátette:

– Gondold csak el, mennyit spórolhatnál a lakbéren. Csak egy évről van szó, lehet, hogy még annyiról sem.

Megráztam a fejemet.

– De nekem itt van az életem. A barátaim.

– A fiúd?

– Nincs fiúm.

– Hát akkor valami haver, akivel… – majd, mint aki a levegőbe idézőjelet mutat, hozzátette: – …keféltek?

– Anya! – kiáltottam fel, megfeledkezve arról, hogy már rég nem így hívom. – Ezt nem így mondják.

– Bocs.

– Különben is, nincs időm ilyesmire.

– Mire?

– Járni valakivel. Nincs időm.

Kis szünet után szólalt meg.

– Ezt nem értem.

– Figyelj, egyszerűen nincs időm a szerelemre – mondtam neki. Egyáltalán, hogy került ez szóba?

Kihallottam a hangjából, hogy a homlokát ráncolja:

– Nincs időd?

– Nem az én műfajom.

– Nincs benned semmi szeretet?

– A szerelemről beszélek – pontosítottam. – Arról az ostoba fajtáról.

Elhallgatott kis időre, és tudtam, most azon gondolkodik, folytassa-e a témát.

– Jól van, akkor – bökte ki végül, továbblépve az előzőeken – eggyel kevesebb dolog, ami visszatart.

Évek óta ez volt a legfontosabb dolog, amiről beszélgettünk.

– De a munkámat nagyon szeretem – mondtam, hogy visszatérjünk a korábbi témához. Ez jó alkalom lehetett volna ahhoz, hogy elmondjam neki, épp most kaptam meg a Hősies Helytállásért érdemérmet, de nem tettem.

– Tudod, itt is vannak tűzoltók – mondta Diana, mintha ennek lett volna valami értelme. – És sok tűzesetünk is van – tette hozzá szinte büszkén. – Rengeteg. Ez a vidék izzó alágyújtós, ami csak arra vár, hogy mikor lobban lángra.

Mit akart ezzel vajon mondani?

– Minden sarkon van egy tűzoltóállomás – folytatta. – Lehet, hogy valami csereprogramban is részt vehetnél.

– Diana, ez nem így működik, ott kéne hagynom az állásomat.

– Csak egy évről van szó.

– Nem vagyok holmi cserediák – mondtam. – Nekem nem tartják fenn a helyemet.

Anyám erre nem reagált, majd elszántan így szólt:

– Mikor kértem tőled bármit is?

Sóhajtottam.

– Soha – felelte meg helyettem a kérdését. – Soha nem kértem tőled semmit sem.

Ez igaz volt. Egyszer kérte, hogy bocsássak meg neki, egy levélben, amelyre még csak nem is válaszoltam. De ilyesmiről nem szoktunk beszélgetni.

– Csak most az egyszer, és ígérem, soha többet nem kérek tőled semmit sem.

Ez már túl sok volt. Forgott a fejem, szerettem volna már lezárni ezt a napot. Az estére gondoltam, a fiúkra, meg arra, ahogy a nevemet skandálták a banketten. Aztán meg arra, milyen lesz otthagyni őket, és akkor valami olyasmit mondtam, ami annyira igaz volt, hogy az már bántó.

– Igazán nagyon szeretnék neked segíteni, Diana, de egyszerűen nem tudom itt hagyni a családomat.

* * *

Nem telt még el tíz perc sem azóta, hogy letettem a telefont – épp leöblítettem a plakettet a mosogatónál –, amikor újra megszólalt. Azt hittem, megint az anyám próbálkozik, de nem… az apám volt az.

Olyan nem volt, hogy neki ne vegyem fel a telefont.

– Anyád most hívott, és elmesélte, hogy nemet mondtál neki – szólt bele apám.

Mi van, ezek összejátszanak?

– Te tudtál erről?

– Amikor a múlt héten nem tudott téged utolérni, felhívott engem.

– De miért? Hiszen elváltatok.

– De az a dolog az egész családot érinti.

– Nem igazán.

– Hogy tudtál neki nemet mondani? – csattant fel az apám. – Hiszen szüksége van rád.

– Nem beszélhetnénk ezt meg később?

– Mindegy, hogy mikor beszélünk róla – felelte az apám a leghatározottabb hangján –, akkor is elmész.

– Már nemet mondtam.

– Akkor meggondolod magad.

– Nem gondolom meg magam – mondtam, mintha az apám teljesen bolond lenne.

– Diana az anyád, szüksége van rád, és te elmész.

– Azt mondod, hogy hagyjam itt a munkámat, a lakásomat, az életemet… mindent?

– Még fiatal vagy, majd megoldod.

– Ted, nem akarom megoldani.

– Ez most nem érdekes.

– Alig ismerem, gyakorlatilag idegen.

– Baromság. Az a nő hozott világra. Ő adott neked életet.

– És elhagyott. És amúgy téged is, haver.

– Még mindig haragszol emiatt?

– Igen. Azaz nem. Illetve mindkettő.

– Nem lehet örökké haragudni.

– Fogadjunk?

– Tovább kell lépned.

– Te továbbléptél egy új feleséggel, én viszont nem kaphatok új anyát.

– Az igaz, de a régi ott kopogtat az ajtódon.

Bizonyos értelemben újra elhagyatva éreztem magam, amikor az apám randizni kezdett Carollal. És nem mondhatom, hogy Carol rémes, mert nem volt rossz ember, csak az én ízlésemnek kicsit fontoskodó.

A lényeg, hogy mi apámmal éveken át ketten voltunk magányosak, mintha ez a kettőnk ügye lett volna, mintha valami kétszemélyes klub tagjai lettünk volna: Akiket Diana Hanwell elhagyott. Ám aztán apám rátalált Carolra, aki az iskolájában volt adminisztrátor, egy elvált asszony a pasztellszínű nadrágszoknyáiban, és aztán úgy döntött, feleségül veszi. Ennyi. Már nem tartozhatott a magányosok klubjába, hiszen már nem volt magányos.

Elhagyott.

Vagy én rúgtam ki, az is lehet.

De én nem voltam hajlandó kilépni abból a klubból. Ez volt a dolog lényege. Fura módon én még mindig a kamaszkori önmagamat képviseltem.

Hiszen ki, ha én nem?

És akkor most az apám átáll az anyám oldalára.

– Miért vagy a fogadatlan prókátora? – kérdeztem. – Elhagyott téged! Szeretted, jó voltál hozzá, ő pedig megcsalt.

Persze apám mindezt nagyon is jól tudta.

– Van ilyen, Cassie – felelte apám. – Az élet bonyolult. Majd ha idősebb leszel, megérted.

Engem csak még jobban feldühített az a tény, hogy az apám nem volt dühös. – Remélem, nem fogom megérteni.

– Senki sem lehet tökéletes – mondta az apám.

Mit csinál? Viselkedésmintát állít elém? Ez valami tanmese akar lenni a felnövésről és a változásról? Olyan atyáskodónak tűnt az egész. Lehet, hogy nem tudok mindent a megbocsátásról, de az tuti, hogy az nem jó megoldás, ha úgy teszünk, mintha a falrengető árulások holmi piszlicsáré dolgok lennének.

Ha megcsal a feleséged, az nem semmi. Ha elhagy az anyád, az nem semmi.

Nem fogom megbántani a kamaszkori önmagamat, sem azt, amin átment, egy vállrándítással, mondván, senki sem lehet tökéletes.

– Azt hiszem, te elfelejtetted, milyen rossz volt – mondtam. – Egy egész éven át tésztát ettünk.

– Valószínűleg elfelejtettem – felelte az apám.

– Hát én nem.

– Nem ismered azt a mondást, hogy a legjobb bosszú a felejtés?

– Szerintem meg a legjobb bosszú a bosszú.

– Csak nem akarsz bosszút állni az anyádon?

Milyen is lenne az? Már túl késő a bosszúhoz.

– Persze hogy nem – feleltem, bár valójában azzal, hogy ilyen régóta tartottam a távolságot az anyámtól, már évek óta bosszút álltam. – Csak nem adok neki engedélyt.

– Drágám – szólt az apám gyengéden –, engedd el.

– De hiszen ő hívott fel!

– Már tíz éve, hogy elment.

– Tíz év alatt felépítettem a saját kis életemet… Texasban.

– Szüksége van rád.

– Nem fogom otthagyni az egész életemet, és elköltözni az ország túlsó felére egy nő miatt, akihez még csak közel sem állok.

– De szerintem ő közelebb szeretne kerülni hozzád.

– Sajnálom. A közelséget nem lehet kikövetelni. Azzal, hogy otthagyott, elveszíttette a jogát arra, hogy közel legyen hozzám.

– De ő nem követel, hanem kér.

– Nem hiszem el, hogy még te véded!

Apám egy ideig hallgatott, majd így szólt:

– Tudod, vannak, akiknek nincs más választásuk, mint kerülni az anyjukat egész életükben. Akinek az anyja gonosz vagy mérgező vagy részeges. Akit az anyja mindig bántott, amikor megfeledkezett magáról. De itt nem erről van szó. Az anyád valójában helyes asszony.

Ennyit az én erős, de nem túl bőbeszédű apám nem szokott beszélni, most meg gyakorlatilag előadott egy egész monológot.

– Hogy mondhatsz ilyet azok után, amit veled tett?

– Az emberek hibáznak néha.

– Nem kényszeríthetsz, hogy megbocsássak neki – mondtam, magam sem hittem, mennyire gyerekesen makacsnak tűnök.

– Igazad van. Nem kényszeríthetlek.

Egy pillanatig azt hittem, én győztem.

– De úgyis elmész – mondta az apám.

– Tévedsz.

– Nem tévedek, mert téged úgy neveltek, hogy helyesen cselekedj. És ő volt az, aki felnevelt.

Négy

Másnap reggel fél hétkor kezdődött a műszakom, a kezem be volt kötve, de készen álltam arra, hogy folytassam a munkámat, az életemet.

A százados azonban nyilván figyelhetett, mert amint beléptem az ajtón, megszólalt a hangosbemondó:

– Hanwellt kérem az irodámba, most azonnal.

Épp elhaladtam Hernandez előtt, aki a hang hallatán keresztet vetett.

Lehajtott fejjel értem oda az irodához, ám amikor beléptem az ajtón, megszólalt a telefonom.

Megint az anyám volt.

Harris százados csak nézett, mint aki azt kérdezi, most komolyan?, miközben igyekeztem elhallgattatni a telefont.

– Csukd be az ajtót! – mondta.

Becsuktam.

– Ülj le!

Leültem.

Harris átnézett pár dossziét az íróasztalán, én meg vártam. Harris százados volt az egyik első nő az austini tűzoltóságon, még a nyolcvanas években került oda. És egyszersmind ő volt az első afroamerikai női százados. Istenítettem, csodáltam, és féltem is tőle. Mindent látott már, és még annál is többet.

Olyan közel állt egy szuperhőshöz, amennyire egyszerű ember csak közel állhat, ráadásul kicsit sem bírta az ostobaságot.

Azt vártam, hogy majd jól lehord, hogy részletesen a fejemre olvassa, mennyire megaláztam az egész tűzoltóságot a viselkedésemmel. Azt, hogy valahogy megbüntet, felfüggesztéssel vagy lefokozással, bármivel.