GULÁCSI IRÉN

Nagy Lajos király

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

A NAGYSZOMBATI BÁL

MÁSODIK RÉSZ

JÓB KIRÁLY

HARMADIK RÉSZ

A KÉT GARAY

NEGYEDIK RÉSZ

A NOSZTRIAI HÁRSCSEMETE

ÖTÖDIK RÉSZ

A KERESZTES PÓK

HATODIK RÉSZ

ORSZÁGFUTÓ

HETEDIK RÉSZ

ARANYKORONA: NEHÉZ KORONA

NYOLCADIK RÉSZ

KIRÁLYASSZONY JÁTÉKSZERE

KILENCEDIK RÉSZ

MORS IMPERATOR

TIZEDIK RÉSZ

A HOLNAP KIRÁLYNŐJE

TIZENEGYEDIK RÉSZ

KÍGYÓ LAPPANG A FŰBEN

TIZENKETTEDIK RÉSZ

NAGY FÉNYEK ÁRNYÉKA

TIZENHARMADIK RÉSZ

A DIÓSGYŐRI SOLYMÁSZAT

TIZENNEGYEDIK RÉSZ

ARANYKOR

TIZENÖTÖDIK RÉSZ

GYANÚ SEBÉVEL SEBZETTEN

TIZENHATODIK RÉSZ

ÚJ KOR SZÜLETÉSE

TIZENHETEDIK RÉSZ

AZ ISTENSÉG KÖREIBEN

TIZENNYOLCADIK RÉSZ

ZSIGMOND MARKOLÁB MEGEMELKEDÉSE

TIZENKILENCEDIK RÉSZ

VÁLIK A VÉR A VÍZTŐL

HUSZADIK RÉSZ

TŰZ A PALOTÁBAN

HUSZONEGYEDIK RÉSZ

GYÖNGYÉLET VERŐCÉN

HUSZONKETTEDIK RÉSZ

A NAGYSZOMBATI TÖLGYEK ALATT

HUSZONHARMADIK RÉSZ

DE PROFUNDIS...

HUSZONNEGYEDIK RÉSZ

KONT ISTVÁN KÜLDETÉSE

HUSZONÖTÖDIK RÉSZ

AZ ÉGI SZÁRNYAS

HUSZONHATODIK RÉSZ

NEHÉZ ARANY

HUSZONHETEDIK RÉSZ

A VÉN PICARDIAI

ELSŐ RÉSZ

A NAGYSZOMBATI BÁL

1

Demeter esztergomi érsek, Isten kegyelméből Magyarország első bíboros papja, áldást vetett a fényes gyülekezetre, és Szigeti István kalocsai érsek magasra emelte a feszületet. Ezzel véget is ért az a nevezetes ceremónia, mely az Úr 1380-ik éve, Pünkösd havának tizedik napján megpecsételte Zsigmond luxemburgi őrgróf és Anjou Mária jövendő frigyét. Igaz, hogy a mátkák még csak tíz-tizenkét esztendőt számláltak, de szokás lévén a korai eljegyezkedés, az összemátkásodáson senkinek sem jutott eszébe csudálkozni.

Annál több csudáló tekintet érte Lajos királyt, aki férfiúi és uralkodói fölségének teljében, most hagyta el neje oldalán a nagyszombati királyi kastély lovagtermét.

A bámulat nem maradt néma.

Alig tevődött be az ajtó a királyi pár mögött, az udvari nép megnyüzsdült.

A Báncza nembeli Péterfia János macsói bán, teljes neve szerint Horváthy-Hericart odacsettintett a mellette álló palatinusnak:

- Láddsza, ni...! Falsus volna a híresztelés?

- Mire vél nagyságod? - kérdezte a szálas növésű, izmos barna ember.

- Hallám rebesgetni, mintha... lefelé szállna a hinta őfelségével...!

A palatinus, Garay Miklós komoly, kemény arcán árnyék suhant keresztül.

- Mért szállna lefelé? - tudakolta kicsit érdes hangon, s megütődve mélyedt a Horváthy János verdeső szemébe.

Igen sötéteknek, szinte feketéknek látszottak ezek a szemek. Pedig valójában kékek voltak, mint a hegyi tó tükre. Hanem a sovány arcból előreugró szemöldökcsontok és a középütt összenőtt, sűrű szemöldökseprűk olyan nagy árnyékot vetettek rájuk, hogy csak akkor lehetett az igazi színüket látni, ha egész közel hajolt hozzájuk az ember.

Garay azonban nem érzett most kedvet ehhez. Valahogy egyszerre kelletlenné vált előtte ez a nyulánk, szikár férfi, az ő hajlékony mozdulataival, sima szájával s a fülébe suttogott egész bizalmaskodásával együtt.

Önkéntelenül hátrébb húzódott hát tőle, s állát olyan kemény mozdulattal vetve föl, melyről nyomban kitetszett a sokszorosan hadviselt és parancsoláshoz szokott katona, ismételte meg a kérdést:

- Mért szállna lefelé?

- No...! A sok háborúskodás! A kapott sebek! Meg a pestis, kin átvészelt urunk...!

Egy kis szünetet tartott Horváthy. Aztán, gyors fordulattal meggyőződve arról, hogy senki sem fülel köröttük, előrehajolt, és fojtottan fűzte hozzá:

- Deméndy Lászlót solválta...!

- Hátosztán! Őeminenciája váradi püspökké neveződött. Két széken nem ülhet egyszerre?

- Nem ám! - sípolt Horváthy a fogai közül. - Csak hogy mért inkább Váradon és mért ne az udvarnál legyen az az egy széke?

- Mert őfölsége remunerálni akarta az orvosi szolgálataiért!

- Vagy elküldeni, lévén hogy nem bízik tovább a tudományában! Ez az, no! Erre aránzok éppen! Őfelsége kezdi váltogatni a doktorait. Aligha teszi kellő ok híján...!

A palatinus most már nem véletlenül húzódott hátrébb. Egész szembetűnőleg. És erősen dobbantotta ki hozzá a lépést.

- Elszállt a kigyelmed jó esze, macsói bán uram? Vagy nem látta, amit látott? Lehet férfi délcegebb, nagyszerűbb, mint urunk? Egész kihevült az olajbarna arca. Merész hajlású sasorrának cimpái hólyagokat vetettek. Szeme nyilakat lőtt. A harag nyilait.

- Ejsze' azt mondom csupán, kit magam is hallék! - próbált Horváthy védekezni. - Akadnak, akik a kereplőt forgatják, tudhassa tenagyságod! Csak azt esmétellettem.

- No akkor szólja is vissza kigyelmed a híradóinak, hogy vagyunk egy-két bokorral, kiknek markunkba törhetnék a kereplőjük nyele!

A nádor keze valahogy odatalált tapintani a meggyszín bársonytokos, öregszemű gyöngyökkel kihányt díszkardjához. A kard meg odakoccant a márványpadozathoz.

Még nyílt egyet az éles vonalú száj. Hang azonban már nem lett belőle.

A palatinus legyintett, sarkon fordult, s azzal otthagyta a szégyenültségében és sértődöttségében elfakult Horváthyt.

Ennek is zőrdült a kardja. Nyílt az ő szája is. De hogy mit szisszent a távozó után, azt nem hallotta senki. Még ő maga sem.

A teremben megdördült az éljenzés.

A szertartásnál segédkező két püspöktől, Oppelni László veluni és kujáviai hercegtől s Ziemovit mazovi hercegtől övezve, a kis királyi jegyesek most hagyták el a szálát. Mögöttük haladt a két felséges asszony, a király édesanyja, Jelizaveta, ahogy menyétől megkülönböztetésül szlávosan neveztette magát, és a vőlegényke anyja, szintén Erzsébet, IV. Károly császár özvegye. A személycserét elkerülendő, őt meg Lieslnek nevezték.

A szűkebb udvar utánuk zárkózott. Elsőnek a nádor állt be a rendbe: a Drusma nembeli Garay Miklósfia Miklós, egyébként pozsonyi cömes és kunok bírája egy személyben s a király meghitt és egyetlen barátja. Izmos nyaka olyan meredeken állt ki a karja köré kanyarított bársonypalástjából, alakja olyan szálas és erős volt, hogy úgy tetszett, talán akartan sem bírná őket meggörnyeszteni. Ötven-egynéhány évet ha számolt. De bosszúsága, mely még mindig nem párolgott el, most idősebbnek mutatta kerek barna szakállal övezett arcát.

Nyomában erdélyi vajda uram lépdelt: Lossonczy László, a Thomaj nemből. Csak úgy sugárzott róla a jólét és derű. Apró, dévaj pillantású szemei barátságos tekintetet lövelltek a sok prém és ékszer árnyékából. Tokája enyhén rezgelődött, mintha mindjárt valami tréfás beszédre akarna fakadni. Puszta látásától is mosolyra húzódott volna a menetet bámulók szája, ha a nagydarab eleven vígságot történetesen nem épp országbíró uram, Szepesi Jakab követi. De szigort lehelt ennek az éltes úrnak még a kalpagjára tűzött kerecsentoll is! Hátát macskapúpba görbítve úgy lépdelt a nagytekintetű férfiú, mintha az előtte járó talpáról is valami törvényt sillabizálna, s menten leharapná az illetlenül kedélyeskedők orrát.

Utána egy jó hosszú rend selyem-bársony gomolyag felhődzött még. Aranyneműtől súlyos, országos főméltóság megannyi. Majd a két Frangepán testvérrel, István és János, modrus-vegliai grófokkal megszakadt a hivatalos sor. Szép szál, büszke férfiak voltak. Betű szerint tulajdonképp hát már ők sem tartoztak volna az országnagyok közé, de előkelő állapotuk és a királyi házzal való hagyományos kapcsolatuk révén senescallus uram, az udvarmester, sohasem mulasztotta el őket a nemzet bárói közé beilleszteni.

Mire ők elhaladtak, s a három királynő palotáshölgyei, előbb rendet állva, szintén kifelé ömlöttek, a hoppmester az apród úrfiaknak is megadta a jelt.

A puffos, rózsaszín gerezdekre nyíló harisnyanadrágba bújtatott lábak nesztelenül igazodtak. Hétéves fiúcskától a húszesztendős ifjúig, az ország valahány jó eredetű nemzetsége képviselkőzött a kis seregben. A szerszolga ezüstkandelábereket osztott szét a sorszélsők közt. Az égő viasztekercsek csillámló fényt permeteztek a szőkebarna virágfejekre.

Ez a menet is elindult.

A terem kiürült lassan. Nem maradt benne, csak a szálldosó por. Vagy eljövendő mostohább idők köde?

Ki tudná!

Az előrajló palotai szerviensek[1] nem sokat tépelődtek rajta. Fogták a szőnyeget, megtoszították, felgöngyölték. A nászbaldachin kapcsait kikapdosták, az állványt összehajtották és sarokba lökték. Kinyitották a magas és szűk ablakokat.

A búcsúzó nap visszfényéből néhány bágyadt sugár még bebotlott rajtuk. Aztán kihunyt ez a fény is.

Alkonyodott.

2

Király és királyné ezalatt áthaladtak a termeken, folyosókon a testőrök sorfala közt, s beértek Lajos ágyasházának előcsarnokába.

Az ajtónálló összebocsátotta a függönyt mögöttük.

Le lehetett már dobni az álcát azzal a szemérmesen szerelmes és büszke női mosolygással! Föl lehetett rúgni az egész cifra komédiát! Erzsébet királyasszonyból - István bosnya fejedelem leányából kilobbant a heves délszláv vér.

- Ludovicus! - mondta fojtott szenvedelmes hangon. - Hát mégis igaz...! Végigjártatta velem fölséged ezt az egész vesszőfutást! Ezt a mai napot, ezt a kopulációt mégis megérette velem! Mintha nem is az én szándékom alatt álló vér-gyermekeimről lenne szó! Már a másodikról, pár holdfordulaton belül! - tette hozzá, baljóslatú villanással gyönyörű fekete szemében. - Nem tart felséged Istentől?

Lajos nem válaszolt. Magas alakját szinte merev egyenesen tartva, komolyan nézett előre.

Az asszony pedig föl, reá.

Egy gyors és fürkésző tekintettel végigsiklott nagy homlokán, melyet fölül, a fejtetőn, csak ritkás pelyhekben borított a határozatlan színű hajzat. Elsurrant fülei mellett, melyek kissé elálltak a telt, de mozgástalan arctól, s érintette hajlott orrát, szív formájú, teli ajkait. Mintha rejtelmes célzatú mérleget készítene magában mindezekről, s most ennek a mérlegnek eredményét kellene fölbecsülnie...

Szemeinél azonban mint mindig, megállt, gyöngén ahhoz, hogy elszakadjon tőlük.

Ezek a nagy kék szemek különös bűvölettel hatottak rá a hosszú pillák árnyékozottságában és tekintetüknek sajátságos, szelíd derengésével. Ilyenkor úgy tűnt föl neki, mintha kimondhatatlan, gyönyörű beszéd rejlenék mögöttük, melyre hiányzik a szó az ember alkotta nyelven, s aminek megértését azért mégis némán, gyöngéden kérlelnék tőle. Az volt az érzése, hogy az a tiszta kék szín mintegy kilép a férfi szemgödreiből, elönti egész arcát, megszépíti, elmossa rajta az ötvennégy esztendő minden apró kártételét. Leheletkönnyű felhőkbe gyűlik s így, megfoghatatlan kék ködlés képében, ott marad lebegve köztük. Rávetítődik az ő arcára s minden dolgokra, melyekre csak ránéz.

Erőt kellett vennie magán, hogy az igézettől szabaduljon. De épp afölött való keserűségében, hogy ez még mindig ilyen úrrá lehet rajta, s mert Lajos mostanig sem méltatta feleletre az ő ingerült kifakadásait, annál lázasabban fordult ellene:

- Nem beszél? Semmit sem mond?

A férfi csak állt némán, mozdulatlanul.

Erre felküldött hozzá egy sötét, szinte gyűlölködő pillantást.

- Nem felel? Nem is felel?

A kék felhő mintha egy parányit oldalt úszott volna. Hang azonban nem jött.

Erzsébetből ekkor kirobbant fájdalmas dühe.

Elhalványult, egész elváltozott. Szeme fénytelen és nem látó tekintettel akadt fel, pilláinak pereméig fedvén föl fehérjét. Érzékien szép, barna bőrű arca meglepően megnyúlt. Nem tudó és szinte kábulatba hanyatló kifejezést öltött.

Egyszerre szája is kinyílt. Lefelé húzódó, merev vonaglások közt szülemlett meg rajta a szó:

- Felséged... Nevezheti felségedet királynak a népe! „Nagy”-nak a hízelgői és szentnek az ostobák! Én...

A hang egyre erősbült.

- Én csak egy nevezettel tudom illetni...

S itt most váratlanul, szinte hasító erővel kitört:

- Ludovicus! Te szívtelen ember!

A kiáltással egyidejűleg Erzsébetnek keze is megmozdult. Látszott begörbülő ujjain, hogy mindjárt megragadja férjét. Igen, megrázza azt az ingathatatlan márványszobrot! Legalább így, ha már lélekben nem lehet!

Lajos azonban nem hagyta megtörténni a mozdulatot. Egy átsuhanó, bús kifejezéssel arcán, mégis élővé rendült.

Kezében fogva maradt sceptrumával hárította el az illetést.

- Ne érints! - szólt mellből jövő, csendes és mély zenéjű hangon.

Nem haraggal, de nem is a vitába szállók feloldódásával, s nem többet ennél.

Bólintott, és az aranyabroncsos fejét lassan oldalt fordította. Tekintete a függöny felé úszott s a kék felhő vele... A függönyön megállapodott.

Olyan valami delej volt a lényében és abban a szinte gépiesen nyugodt mozdulatban, amivel szavait kísérte, hogy az asszony megreszketett tőle. Mint annyiszor, megint az az érzése támadt, mintha nem hozzá hasonló földi lénnyel, hanem egy döbbenetes, minden halandón felülálló, végzetszerű jelenséggel állna szemtől, aki azt tesz vele, amit akar, s aki most lassan szívja ki belőle ellenállását és tagjainak erejét.

Mintha bénulás érte volna, beleszakadt a hadakozás, amire pedig az indulatoknak valóságos viharával készült. Önkéntelenül Lajos tekintetének irányába fordult, egy pillanatig remegve nézte a függönyt, aztán, érthetetlen oknál fogva, megindultak vele a lábai, s ő kívül volt az ajtón.

Csak mikor körülnézett az üres antekamerában, józanult arra a merőben különös és szégyenletes helyzetre, amibe érthetetlenül jutott. S akkor kétszeres vadsággal tört ki belefojtott indulata.

Gyáván arra, hogy visszatérjen, de képtelenül továbbhaladni is, teli ököllel megdöngette az ajtó tábláját:

- Hej, Ludovicus! Anjoui Lajos! - süvített ki belőle a szabaduló démon. – És mégis hiába minden babonaerőd! Megeskethettél, hogy fogadom s fiamul ösmerem ezentúl a rongy sehonnai Luxemburg grófocskát! De halld ezt! A mondott mustra mögött úgy gondoltam, úgy fogadám, hogy sohasem lesz belőle vőm! Soha a gyermekem igazi férje! Soha, soha itten szukcedáló király s nékem parancsolóm! Nem, amíg én élek! Ezt halld meg, Ludovicus, ha ugyan van a szobornak élő-halló füle! Ejszen uram, a rováson gyűlik! S más ágról is, kit fölséged jól tud...! Számot arról vessen, hogy meddig tűröm!

A fájdalom bősz fejedelmi vad remegő ujjakkal kapott fürtjei közé.

- Ó, én is átkozott a megátkozottak közt! - jajdult. - Bálványképnek lönni asszonyfelesége, húsból és vérből és szívvel...!

Megtépdeste magát tehetetlen dühében, és elnyújtott hangú sírással támolygott be a szobáihoz vezető folyosóba.

3

Ideje volt, hogy a királyné távozzék.

Lajos, akit kortársai még életében a „nagy” jelzővel tiszteltek meg,[2] a „kereszténység védelmező kapitánya”, ahogy őt a pápa nevezte, a „bálvány”, a „megtestesült végzetszobor” keservesen felnyögött.

Aki egy pillanatig szem elől tévesztette volna, s most megint ránéz, meg nem ismeri!

Arca barnásan sárga színű lett. Szemének nagyságát szinte megkétszerezte a körötte megjelenő árnyék. Halántéka és arccsontjainak háromszöge éles határvonalakban behorpadt. Homlokát üvegfényű veríték lepte el, szálas csíkokban tapasztva össze gyéres haját, mely az előrehorgadó fej hirtelen mozdulatától arcába hullt. A születéstől fogva ferde váll és félregörbült nyak, amit ez a hatalmas akaratú ember olyan királyi magauralással tudott palástolni, egyszerre levetkőzte ennek az akaratnak tilalmát s egész szánandó gyatraságában mutatkozott elő.

Hirtelen az egész test megingott, és Lajos földre esik, ha meghitt belső inasa, Olivier Le Guen, egy magyarrá vedlett öreg francia, oldalán nem terem. A király még atyjának erősen Capet ízű nápolyi udvarából örökölte, s együtt járták meg valamikor Lajos hősi emlékű hadmeneteit.

- Uram! - fakadt ki most, talán sokkal inkább Olivier kutyahűségű szeméből, mint sajátságosképp alig mozduló szájából. - Uram! - ismétlődött meg az esdés.

De aztán nem esett több szó. Olivier már erőt vett ijedelmén.

Olyan mozdulatokkal, melyek hosszas gyakorlatra vallottak, hátára emelte és nyoszolyájáig vonszolta alélt gazdáját. Lebocsátotta a lépcsős, csavart oszlopú ágy bíborterítőjére.

Egy fordulat s ő került felül.

Elkezdett szorgoskodni. Kicsatolta a bársonypalást kapcsait. Leoldotta az átkötő, nehéz aranyláncot. Majd a szironyvarrással hímzett nyakbodrot szabadította föl. Kigombolta az ékköves boglárokat.

A dolmány széttárult. A skarlátselyem lovagi lábravaló halk szisszenéssel lesiklott. Besüppedt mellgödörrel s élesen kirajzolódó medencecsontokkal ugyan, de már lélegezve, ott feküdt előtte Anjou Lajos. Ó, nem mint úr élők és holtak fölött! Hanem csak mint egy megkínzott, nagybeteg ember. Ahogy egyedül ő ismerte...

Fáradt szeme révetegen kinyílt.

Szomorúan odamosolygott az öreg cselédre

- Le Guen?

- Igen, uram!

- Tudod...! Mint szoktuk...

Olivier a királyi pompa kellékeit rakosgatta épp.

Mozgástalan arcával - mely egy vén oroszlán ábrázatára emlékeztetett - odafordult.

- Igen, fölség. Értem - felelt olyan jó magyarsággal, melyen már alig érződött némi idegen íz. Ahogy ők szoktak beszélni maguk közt, ketten...

Könyökéhez fente és mély harántvonalakkal osztott szemöldökei közül elégedett pillantással mustrálta a király hosszú orrú, sarkatlan lovagcipellőit.

Közben, mintegy megnyugtatásul, mégis előmormolta:

- „Lélek sem bé, sem ki az ajtón...”

Itt egyszerre valami gondolata támadt.

Megállt fél útban a zsámoly felé, melyre a cipőket készült lehelyezni.

Arca bár továbbra is kifejezéstelen maradt, de alig pillantó szemében némi tűnődés vibrált.

- S a felség...? Ha tán visszajönne? - kérdezte. Lajos mutatóujja gyengén fölemelkedett a lepedőn.

- Neki sem! Neki... legkevésbé! Kicsibe múlatám, ha nincs velem a pálca...

Nem fejezte be.

Le Guen közbedunnyogott az ő rekedt fahangján:

- Biza' áldhatná fölségedet!

- Így megátkozott - lélegzett Lajos, és mélyre hunyta pilláit. Olivier közben folytatta a rakosgatást.

Most visszafordult.

- Szólt valamit, uram?

- Hogy csönd és béke!

- Igen, fölség.

- Míg majd eljőhet az igazi...

De ezt már inkább csak lehelte. És Olivier nem is kérdezősködött többé. Karomszerűleg begörbült, suta ujjaival, meglepő ügyesen csiholt taplóra szikrát és gyújtott meg a tollbokrétás ágy fejénél két kandelábert. Fényük mellett úgy pihent Európa legnagyobb uralkodója, mint egy ledöntött márványszobor, vérhímes terítőn.

4

Ezalatt a királyné is lakosztályához érkezett.

A küszöbön azonban megtétovázott. Megrázta fejét.

Sokkal dúltabb volt még, semhogy megalkuvó jámborsággal egyszerűen haza tudott volna menni, mint egy karámjába megtérő bárány.

Nem! Ő nem kezes birka! S ezt a keserű tajtékot, mely a torkáig szállt föl, ki kellett magából valahogy fröcskölnie, ha nem akar megfulladni!

Haragos mozdulattal kitörülte szeméből a könnyeket. Gondolt egyet és visszafordult. Egyre sietőbb léptekkel elindult anyósa, a Piast származású Jelizaveta szállása felé.

A nyolcvannégy esztendős matrónát vetkezetten, csupán egy oroszos szabású koftocská-ban, cicomaasztala előtt találta épp, ahogy acéltükréből szeretettel vizsgálgatta magát.

„Lokietek” Ulászlónak, a „singnyi” alacsony kis lengyel királynak volt leánya Jelizaveta. A tükör atyai örökségét - alacsony növésű testalkatát - verte vissza. Ez a termet azonban megtartotta kellemes formáit, éppúgy, mint a keskeny arc, melynek bőre megfonnyadt már ugyan, de azért még mindig egy hajdani nagy szépség felől árulkodott. Legfőbb vonzóerejét az a sugaras derű képezte, mely Jelizavetának természetében rejlett, s mely az élet legválságosabb óráiban sem hagyta el soha. Ez tette őt kedvessé mindenki előtt, aki környezetében megfordult, kivéve persze menyét, aki irigyelte, és csak annál jobban gyűlölte érte.

Hogyne! Hiszen ő kora felül bízvást gyermeke lehetett volna az öreg asszonynak! S mégis...! Hatalmas növése, erőtől duzzadó alakja, fiatalsága ellenére, ezerféle bujkáló fájdalommal és nyűgösséggel küszködött folyvást, míg emebből szinte áradt a frissesség, s ajkáról le nem fogyott a mosoly!

Erzsébetnek kifejezéstelenül ugyan, de mindig olyanféle érzés volt, ha egymás mellé kerültek, mintha anyósa őt lopná meg. Hogy az ő fiatalságának jussát bitorolja, azt a testi alkalmatlanságoktól szabad állapotot, mely pedig neki volna természetes osztályrésze.

Most is alig bírt annyira erőt venni irigységén, hogy legalább nagyjából megfeleljen vele szemben az illedelem követelményeinek, s meg ne rohanja azonnal panaszaival és vádjaival.

- Domina - szólt fojtott ellenségességtől remegő hangon -, azért jöttem előmondás nélkül, mert igyekvő beszédem volna fölségeddel...

A matróna kurtán fölpillantott.

Jól ismerte menyét, és így első tekintetre észrevette a benne feszülő vihart. De nem akarta nyíltan tudomásul venni, s még valami nagy dolgot kerekíteni belőle. Ezért csak pislogott barátságosan, és fogta kezében a tükröt. Míg Erzsébet magyarázkodott, megállta illemből, hogy egyszer se nézzen bele. Ezzel azonban leróttnak is vélte az udvariasság, elővigyázat és kímélet hármas adóját.

- Jöttél, hát jöttél! - fakadt ki belőle eredendő kedélyessége. - Jól tetted, Lizocskám! Jere másszor is, valamikor úgy tartja animusod! Nocsak, Katyenka! Ízibe! Széket őfelségének! Úgy. S most ülj le és beszélj! Vagy várj, hogy majd szavadba ne kelljen esnem...!

Egy pártázott ládikót vett elő.

Nagy gonddal szalagokat kezdett belőle kihúzgálni.

- Erős habzásban vagyok, tudod! - emelgette negédes fontoskodással a szemöldökét, - Döntést kell tennem, hogy milyen pántlikával is prémezzem a koronkámat! Gondolom, a violaszínűre tán ráérnék még... Hanem a szederjest meg igenis gangosnak mondhatná valami bolond! Nem tartanád, hogy ez a mákszínű...?

És szerelmes gyöngédséggel simogatott ki a térdén egy fotányka selymet.

- Ez tán előemelné a hajam fehérségit! - hajtogatta fejét elgyönyörködötten, jobbra-balra. - Jól találna azzal a kicsi börzsönnyel, kit nem ártana, ha te is orcádra tennél! Igen tejfölszínű szoktál lenni mellettem, fiam! Ezzel oztán mind a kettőnkről csak szót ejtetünk. Mikor pedig...

Kiérzett a nekifohászkodásából, hogy széles magyarázat következnék most, ha valami útját nem vágja.

De Erzsébet nem azért jött, hogy a módiból vegyen oktatást! Egész más egyébért...

Hát megmozdult.

- Anyám, mit bánom, vegye fölséged a mákszínű pántlikát, s rakjon annyi pirosítót, kit jónak lenni tart! De engem ascultáljon fölséged okvetlen és tartózás nélkül! Nincs ráérős időnk. Mindjárt megverik a dobot. Kezdődik a bál. Én meg...

- No!

- Eltökéltem, anyám, hogy nem veszek részt rajta.

Ezt diadalmasan vágta ki. S megbillegette hozzá párszor a fejét. - Sem fogadtatáson, annál kevésbé a bálon! Csak ezt véltem illendőnek előre bejelenteni.

A matróna lecsapta a doboz födelét.

Felnézett.

A nagy válogatás közepett ő bizony már egész megfeledkezett a feje fölött lógó förgetegről.

Most visszaébredt rá, és látta, hogy szó nélkül mégsem térhet ki előle.

- Nem jössz el a bálra? - csapta össze kezeit hitetlenül. - Megbolondultál tán, édes jó fiam? Itt az egész császári udvar, az idegen követségek, pápa úr képe! Itt a ti kényes fülefáncos főuraitok meg az én könnyen sértést bűzölő lengyeleim! S ez lám, mit nem vesz a fejébe...! Verd ki belőle, Lizocskám, hamar, aztán szedelkőzz, vagy elkésetsz itt engem is!

Már készült megint visszafordulni a tükrébe, s örült, hogy ilyen jól eligazította ezt a kis izgágaságot, mikor egy fojtott kiáltás a menye ajkáról arról győzte meg, hogy korán remélt sikert.

Fejét csóválva fordult a látogatója felé.

- De hát végül is... Mi ütött hozzád? - kérdezte kis tokát eresztve és tréfás duzzogással ajkai körül.

A babonás szép fekete szemek nagyot villantak.

- Az, fölség, hogy az én állapotom kezd lassanként tolerálhatatlan lenni ennél az udvarnál! Az, fölség, hogy nekem csak „szolgálj és hallgass” a nevem! Két gyerekem sorsát döntik nálam nélkül!

- Ej no...! Ugyan-ugyan! Még el talál szaladni veled a ló! Konceptusát nem közlé-e veled férjurad? S még ugyan szép szelíden! Magam vagyok tanú.

- Akkor hát arra is tanú fölséged, hogy én a tervet mindjárt refuzáltam. S lám-e, hogy szavam mi...! Valahol fontos dolog dobódik föl! Ezt tagadja fölséged, hadd hallom!

Jelizaveta azonban nem tagadott, sem nem állított. Tűbe fűzött, s elkezdte a koronkáját bélelgetni.

- Ország ügyinek forgatására nem mindenki alkalmatos, gyerekem! - dünnyögte közben csilapítólag. - Kit lobbanás fűt, vagy másnémű gerjedelem, az a közönséges dolgok szekerét könnyen görbére is vihetné. Jó ezt értésre venni, s hagyni, hogy csöndesb és hűvös koponyák forgolódjanak a regnálásban.

- Mint felségedé! - lőtt vissza egy nyilat a gúny. - Bezzeg könnyű anyámnak!

- A biza...! Mert ahol nehéz, ott leteszem! - tréfált az öreg hölgy, a jó béke érdekében hallatlanná téve a célzást.

De a harcias asszony nem adta ilyen olcsón! Tovább űzte-fűzte.

- Mert fölségedet mindenbe beavatják!

- Ne avatnának, vaj! Keresném a kedvem másban. Van elegendő...

- S no, ugyan mi! Én semmit sem látok.

- Hát nézz körül jobban, Lizocskám! - harapta el Jelizaveta a varrófonalat, hogy legott más helyre rakja le a tűt. - Ott a gyermekeid...

A látogató epésen kacagott.

- Kelésre tapint vissza fölséged! Nem épp most adom elő, hogy mi sérelem ért bennük? Haj-haj...! Anjoui Lajos, a „nagy” Lajos két kisasszonyának egy nyavalyás Habsburg hercegecske meg egy koldus Luxemburgi őrgróf...!

A gyűrűs kéz elkeseredetten legyintett.

- Ha ez fölségteknek elegendő, felicitálom érette! De nekem, az anyának semmi!

- Ej no...!

Jelizaveta befejezte a prémezést. Körülforgatta öklén a koronát. Megfürkészte körül, aztán csak úgy ingre-alsóneműben, a fejére csapta. Hozzáfogott nagy vígan a gyöngysorát hátul a makrancoskodó karikába bekapcsolni.

- Tudod, fiam, hogy kellő okunk van szorosra fogódzni a Habsburg-házzal!

- Nem akarom tudni! Az én szép Hedvigem egy kész trónust és kész királyt is megérdemel.

- Senki sem mondja, hogy időben el ne érhetné!

- De én nem várok! - sistergett a forró asszony. - Vegye értésre, anyám, hogy Mária részire sem akceptálom a rongy luxemburgi kölyköt! Cselekszem, mint lehet! Ha pedig felségeitek ezt tudva is méltónak vélik lenni a múlékony játékot, csak üljenek össze traktálni a császárnéjukkal maguk! Mert én ugyan moccanást sem mozdulok ma a szállásomról!

No, ezt kiadta!

Most már elhallgatott. Várt valami fölcsattanást a megismételt fenyegetésre. Jól is esett volna neki, ha azt a kellemes nyugalmat, melyben az anyósa fürdőzött, fölpiszkálhatja. Ha az is szól, hogy még többre adjon jogot neki, s kiveszekszik a mérgüket, amúgy istenesen.

Jelizavetán azonban nyoma sem látszott a perlekedő szándéknak. Sőt!

Úgy vélve, hogy a fenyegetőzéssel szerencsésen le is zárult az ügy, csak annál felszabadultabb vígsággal vetette oldalt a lábát, hogy a cipellő szalagjait a frájjal megkötöztesse.

Aztán jót ütött a széken feszengő menye térdére, s még jobbat kacagott.

- Erigy már, bolond! Mérgelődd ki begyedből, ami még bennemaradt -, nem bánom, vágj is földhöz otthon valamit, ha egyszer ilyen nagy természet szorult beléd, de aztán öltözz, mert jól tudod, hogy úgyis ez lesz a vége!

- Tréfára fogja fölséged a mondásom? - jajdult ki Erzsébetből a kétszeres csalódás.

S lélegzetszakadt figyelemmel kapta föl fejét.

- ...vagy csak fölséged is elküld, mint a bálvány fia? Hát az én bajomra igazán nincs füle senkinek? No jó - intett rá gyászsötéten. - Majd hisznek! Majd ha meglátják hűlt helyemet ott, a trónus balján! Meglátja a császárnéjuk is...!

Gyorsan fölkelt. Meghajolt az anyósa előtt.

Az hagyta kelni, hajolni. Jobbját sem vonta vissza a csóktól. Mindössze - s mintegy véletlenül - egy összegöngyölt kis pergamenlapocskát talált elősodorni a koftocskája ujjával.

- Né már! - nyitott rá bámész nagy szemeket. - Erről meg szinte el is feledkeztem volna! Udvarmester uram járt itt nálunk, s ezt a kis izét neked itt hagyá. Nyilván valami módja szerint való haszontalanság lesz! De tán el akarhatnád olvasni unalmadban mégis, mielőtt alunni mégy?

Nem! Nyomban akarta Erzsébet. Anyósának szava túl ártatlannak tűnt föl neki.

És valóban...!

Nem csekélyebb „haszontalanság” volt az a kis „izé”, mint az uralkodó tollba adott rendelete, melyben „confidentialiter” meghagyatik a királyi hitves őfelségének, hogy a mai ünnepségen okvetlenül megjelenjék... Adódván közbe, hogy a király alkalmasint távol maradni kénytelen. Fontos országos ügy... „Datum in castro nostro Tirnaviensi, etc. etc...”

Készült már ez az égetnivaló pajkosságú vénasszony s az ő szerelmetes zsarnok fia minden eshetőségre! Nem volt kibújó; de semmi akarat az ők kettejükön kívül!

Erzsébet görcsös ujjai összemorzsolták a pergament. Egy öldöklő pillantást vetett még anyósára, aztán megfordult, és ájuldozó szívvel kiment a szobából.

Jelizaveta nevetését nyeldesve hallgatózott egy ideig. Majd vásott pillantása összecsillant a frája szemével.

- No, Katyenka...!

- Megúsztuk! - vihogott a pisze kis lengyel lány.

- Akkor hát... Tudod...!

- Már adom is, fölség!

Még mindig kuncogva, a fráj benyúlt a cicomaasztal függönye alá. Remekbe készült kis pincetokocskát vont elő. A pincetokban jóféle lengyel gorelyka lötyögött.

Odanyújtotta asszonyának.

Jelizaveta hamiskásan hunyorított, és hátrakottyantotta az edényt. Aztán helyreigazította félrebillent koronáját, megnyalogatta száját, s megint kacsintott.

- Nem bolondság! - szólt és nevetett.

Ezzel a nedűvel szokta ő locsolgatni a kedvét, hogy mindig friss maradjon. Nem szertelenül, csak épp hogy neve legyen. De ezt el nem mulasztotta volna semmiért.

5

Minthogy az eljegyzési szertartás későig kihúzódott, és az esti bálig nem maradt sok idő, közös estebédre, tábla mellett poharazgatásra gondolni sem lehetett. Az udvarmester úgy intézkedett hát, hogy az élést a pálcás ifjak és kóstolómesterek a király vendégeinek szállásaikra adják föl. Így közben készülődhetett mindenki.

A kastély társalkodóterme és korridorja egyszerre kiürült. A főrangú nép visszavonult. Csupán a szolgák futkostak. Mivel a nagyszombati kastély csak afféle eget változtatásra való üdülőház volt, és külön bálteremmel nem bírt, a még délben is használt ebédlőszálát kellett a bálra gyorsan átalakítani.

Az inasok viasszal kenték a márványpadozatot a tánchoz. Más részük az Anjou-liliommal pártázott, mázas téglájú, óriás kemencét díszítette. Ismét más csapat a falakat öltöztető kárpit redőzetén munkált. Ügyesség kellett ehhöz a dologhoz, mert tizenkét egybejáró darabból állt a házöltözék! És hozzá iratos volt, ami úgy értendő, hogy asszonyállat és emberképekkel írták meg, s az egészet oly módon kellett eligazítani, hogy együttesen a bibliai fene nőszemélynek, Heródiásnak Szent János urunkkal való gonosz praktikáját adja elő.

Igen ám, de vonogatás közben meg a szuperlátra tűzdelt képek billentek félre, és úgy hatottak most, mint a görbére húzott száj.

- Nosza a lajtorjákat!

Az inasok nekiestek, s jól meggyűlt a dolguk. Hiszen olvasatlan számban függtek itt az alakos táblák a falakon körül! Egyik, rézre festve, Róbert Károly úr őfelségét ábrázolta. A király édesatyját. Kancsalul nézett kicsit az ártatlan, s füle szokottnál sokkal mélyebben ült, de itt alkalmasint a képírónak szaladt el a keze. Mert akik a megboldogultat ismerték, egybehangzóan mind azt állították, hogy rendes jó szeme és kellemes füle volt neki. Ez a kép a főhelyen lógott, a királyi emelvény fölött. Égetett földből való tábla a szomszédja. Szent Imre hercegfit példázza, kicsit dagadt orcákkal, hanem azért tiszteletet gerjesztően. Majd a másik falon gyümölccsel s holmi eledellel írott ábrák sorakoztak. Bacchus, a csintalan, a pohárszék felett. Különféle urak... A Hat Pogány Királyok... A lauretomi Boldogasszony... Jókora iratos, tájékos kép...

Valahára helyükre kerültek ezek is. De aki azt gondolná, hogy velük kész is minden, az ugyan tévedne!

Ott vannak az ezüstbe vert acéltükrök! Minden lehintés meglátszik rajtuk. Márpedig a sok főasszony mind ezekre fog pislogni, elcsavarintandó a gyanútlan szegény férfinép fejét! Fal körül a padszékek kecskelábakon álló, hosszú deszkáját is el kell igazítani, különben meglódul, és őrizz, Uram Isten! földre szottyan az egész méltóságos üldögélő közönség. Szőnyeget fölébük, hogy hűvös ne legyen! Valamint a nagyszámú lábzsámolyok sem felejtendők. Mert hideg ám a márvány! és az mégsem járná, hogy királyi helyen hűlést fogjon a vendégnép teteme! Aztán bizony a trónusokat is át kell hurcolni a lovagteremből a fejedelmi személyek számára, s fölállítgatni őket a nagy dobogóra. Ama kisebbre a királyi kisded gyermekek sellyeszékeit, meg apródjaiknak is párat! Egybejáró asztalt el a terem közepéről! Aranytálakkal, pokálokkal-mivel ékeskedő kincsmutató sem volna most középen a helyén!

Hát megizzadt az inashad, míg ezt a sok bokros ügyet mind kiszolgálta, s idején volt, hogy elkészült, mert alig szaladt ki a seprűvel az utolsó jobbágyfi, már döngött is a körbefutó karzat a kárpitok felett. Az énekmondó inasok cöklettek felfelé a lépcsőn. Tizenöt trombitás, hat töröksípos, négy hegedős, dudások, furolyások, egy hárfás meg egy dobos. Valamennyi elfoglalta helyét. Nyikorított egyet a dudán, sikoltott egy halkat a sípon, készült, próbálkozott.

De nincs baj! Mire bizonyossá válik dolga felől a banda, közben már ott alant is készek. A gyertyaőrző szolga a falra szögezett tükrös ezüst gyertyatartók viaszgyertyáit is meggyújtotta nagyrészt. (Pedig van vagy negyven pár!)

Ahogy szinte falból rezsgett elő az úri mulatságoknak ez a nesztelen és személytelen, de annál nélkülözhetetlenebb serege, el is tűnt ugyanúgy. Csupán a gyertyák custosa maradt bent a koppantójával, készen rá, hogy megzabolázza a netalán túl nagyra növő kanócokat.

Ám ez is olyan szerényen lapult a házöltözék redői közé, hogy senki se üthesse meg rajta a szemét.

Tíz óra tájt megperdült a kastélyban a gyülekezésre szólító dob. A remekbe készült, cifrás, felállókornisos tölgyfa ajtó elkezdett egyre-másra nyílni, csukódni.

Az előkelőségek szállingóztak.

Ki-ki elfoglalta helyét, melyet az emelt pálcás udvarmester jelölt ki számára, aztán, kíváncsi pillantással fölbecsülve egymás pompáját, veszteg maradt és figyelt.

A hoppmester egyszer csak felvillant a zenészkarzatra. Ugyanakkor felrántotta tamariskus vesszejét is.

- A fölségek...!

A muzsika megharsant. Két ajtónálló apród megindult futást az ajtókárpit két szélével. Egy csesszenés, egy suhanás, s a függöny szétszaladt. Az uralkodócsalád bevonult, és a gyermekektől terem felében különválva, elfoglalta helyét a trónszékein.

Nem jelent meg teljes számban. A legfőbb, a király, csupán képviselőt küldött s vele üdvözletét. „Fontos országos ügy...”

Trónszékét középen üresen hagyták.

A tőle jobbra lévőbe Jelizaveta bocsátkozott le. Zöldre tündöklő kék tafotából való nyakasszoknyát, hozzá selyem fankötéssel ékített virágos előkötőt, smaragdos koronát és ugyanilyen nyakbavetőt viselt. Arca börzsönytől piros. A szeme csillogott.

Másik oldalt az újonnan eljegyzett Zsigmond brandenburgi őrgrófocska anyja, Liesl, a vendég császárné foglalta el gálmaköves trónusát. Harmincas esztendeit fogyasztó, almaképű, kis orrú, hatalmas növésű szőke asszony volt az özvegy, bőséges keblekkel, rengő csípőkkel és olyan nehézkesen dobbangató járással, mintha legalábbis az emelvény hosszát akarná léptekkel kimérni. Minden lábváltásnál előrebókolintott egyet a feje s azon a koronája rubintos gombú szarvacskái, mint a haladozó csiga tapogató csápjai. Vizenyőskék szeme gyakran pillogott, mint a nem éppen túl bölcs embereké... Hanem azért egészbe véve nyájas tekintetű és kellemes hölgynek mutatkozott. Jókora vörös kezeiről, melyeket vastag selymű szoknyája ölébe kulcsolt, érződött, hogy puha lehet a simogatásuk. Alkalmasint ki akarta vágni a rezet a pompakedvelő nép előtt. Mert az övénél valamivel gyöngédebb alkat elroskadt volna attól a sok csörömpölő ékszertől, amit magára aggatott. Ő azonban viselte mind hősiesen és szinte meredek háttal.

Alighogy leült, kibontotta szívtükrös legyezőjét, melynek acéllapjában kedves asszonyos hiúsággal egy utolsó szemlét tartott. Majd összecsukta megint a legyezőt, enyhén lihegett, s a helyezkedést nézte.

Mert még utána is jött valaki!

Igen, eljött... És utána... Kettő után harmadiknak... Erzsébet, a királyi hitves. (Hja, Ludovicus Magnus parancsát nem volt szokás fül mellett bocsátani a magyar udvarnál!)

A királynéra egy elefántcsontmíves, ezüstveretű trónszék várt. Mielőtt lebocsátkozott rá, egy percre kiegyenesült hajlékony párductermete. Mintha fölvetett fejével, csöndjével és állásával egyaránt követelné a fejedelmi jelenségének járó jusst.

Vagy...?

Mintha tüntetni akarna?

Igazán, a virágoskert minden színében pompázó teremben ő, és ő egyedül viselt fekete ruhát. Palástja is fekete tarbársony. Gyöngyös fekete cipellők... Feketén zománcozott láncán, koronáján gagat és jettkövek... Fekete recés kötény... S mind e komor szín közepett legfeketébben ő maga, szinte cigányos délszláv szépségében, villogó gyászékkő szemével, gőgjében és végtelen egyedülvalóságában.

A lélegzet is fennakadt a teremben, úgy elbámult mindenki. De mielőtt a megbűvölt nézők részleteiben is fölfoghatták volna ezt a nagyszerű teremtést, a párducderék már megsüllyedt, s a pompás vállak alászálltak.

Erzsébet elérve amit akart, leült.

Csak most nézett át anyósához, és a jó izgalom hevében kissé megszelesedett ifjú vénasszony is csak most látta meg először figyelmesen a menyét.

Szája lassan összecsücsörödött. Szemöldöke elkezdett karikába emelkedni. Aztán kicsudálkozott belőle egy kérdés, melynek ugyan nem volt hangja, melyet azonban Erzsébet, és csakis ő, jól megértett.

- Megbolondultál, Lizocskám? Ilyen setét köntösben, mikor én...

Visszafelelt neki, összehunyorított szemmel, fagyosan és megvetőn:

- Éppen az okon! Helyedbe, vén maskara! Vagyok öreg, tartom a méltóságot és gyászolok gyászban, hogy följebb sem lehet!

- Ha te magad vállalod cserélni...? Bánom is én!

Olyan őszinte beszéd volt ez, amilyenre a szájuk sohasem nyílhatott volna. De most már megszakadt.

Dölyfösen és elunva, aminek eddig örült, a szembeszédet, Erzsébet félrefordította fejét. Azontúl úgy ült hideget sugárzó trónusán, mint aki se lát, se hall.

A királyné elkomorodása nem éppen csak haragjából fakadt. Sőt a néma feleseléssel ez mintha ki is lobogott volna belőle. Kiszorította az a nyomasztó fájdalom, mely a homlokában lüktetett.

Ez a szinte szakadatlan főfájás volt a különben virágzó egészségűnek látszó, hatalmasan fejlett testű asszony életének egyik fő átka. Ha valami apró öröme lett volna is, nem engedte neki, hogy azt kiélje. Szomorúságait viszont még nehezebben viselhetőkké tette s így megduplázta. Kész prédául kiszolgáltatva az örökös testi nyűgöknek, az áldozat csak szenvedett bele a világba, és nyomott lélekkel fogyasztotta az időt, mely kétségbeejtő lassúsággal ballagott, s mely az ő számára semmi reményt sem tartogatott többé.

Bajának kezdetén még az egész udvar nagyon megijedt, és Erzsébet fölös számban hozatott s hallgatott meg doktorokat. Az európai orvosiskolák majd minden neves tudósa megfordult nála. Valósággal versenyeztek, hogy megszüntessék vagy legalább enyhítsék szenvedését. De még a baj rejtelmes okát felkutatniuk sem sikerült. Erre aztán lassankint a becsvágyó doktorhad is elkedvetlenedett, és Erzsébet maga is megunta a céltalan próbálkozást. Lelke mélyén lenézve a nagyképűsködőket tehetetlenségükért, jó idő óta már nem is engedett orvost a közelébe.

Annyi vigasztalása sem maradt, hogy szerencsétlenségében legalább résztvevő gyöngédséget várhasson valakitől. Mióta a nagy doktorjárásból kiszivárgott, hogy az Európa-hírű kiválóságok a panaszoknak semmi fogható okát nem találták, többé nem is hitt senki komolyan azok valódiságában. Annál kevésbé, mert hiszen a nyűglődések ellenére Erzsébet még mindig élt, sőt fiatalabb éveihez képest jócskán meg is telt. Orcái virágzóbbak, mozdulatai rugalmasabbak voltak, mint valaha. Tudta ezt ő is, és jöttek órái, mikor szinte meggyűlölte saját testének hazug virágzását, mely még a mások sajnálatának gyönge kárpótlásától is megfosztotta. Évek óta nem is kereste többé. Beletörődött, hogy ez így van, hogy szenvedéseinek tetejébe még az igaztalan kétségeskedést is viselnie kell, s hogy a méltatlan sors ellen nincs számára fellebbezés.

Kínja ma a rendesnél is jobban elővette. Ahogy ott ült kényelmetlen királynéi pompájában, szemét az elé táruló tarka képre szögezve, látása mindinkább megzavarodott. Ködös vibrálásban remegett előtte a levegő. Majd egy villámszegélyes csillagképződmény jelent meg ebben a foszforos rezgésű levegőben. Rugalmas, nyúlékony és nyughatatlan körvonalakkal elkezdett tágulni, zsugorodni. Rávetítődött saját kezeire, falra, pompás ruhákra és mindenre, amire éppen rápillantott. Mondhatatlanul fárasztóvá tette elviselését azzal, hogy folyvást figyelni kellett változó alakulatait s azt a fonákságot, ahogy rávetítődésével megbontotta a dolgok valódi képét. Míg egyszer csak, amilyen hirtelen jött, ugyanúgy el is tűnt a fertelmes polip. De nem ám, hogy nyugtot hagyjon! Hanem hogy egy még sokkal zavaróbb jelenségnek adjon helyet.

Erzsébet ezt is ismerte már, és panaszos nyöszörgést fojtva vissza, vette tudomásul, hogy a környező dolgoknak fele kezd elveszni szeme elől. Éles vonalban felezett terem közepén ül, félbevágott emelvényen. A tisztelgésre elővezetett uraknak nincs, csupán fél arcuk. Fél arcból egy szemmel néznek rá a felezett testen, szörnyetegekké torzult emberek, s neki magának is csak két és fél ujja van, mikor csókra nyújtja szegény, hideg jobbját...

Szeretett volna felsírni lázadó tiltakozásában.

Anyósa azonban épp most kelt fel helyéről, hogy unokaöccsének, László hercegnek karján megnyissa a bált. E gondtalan mosolya alól is élesen figyelő vénasszony, a „Bálvány” anyja és besúgója előtt a legkisebb szabálytalanságot sem követhette el a hivatalos ceremónia közepett. Megfeszítette hát akaratát, s igyekezett elterelni figyelmét azzal a fonák képpel, amit ez a táncoló pár nyújtott. A nyolcvannégy esztendős matróna, tarka ékességgel ősz fején...! Födetlen vállakkal és repülő viganóval...! A daliás lengyel herceg karjai közt...! Ahogy a „lapockás” táncot járják...!

Micsoda megcsúfolása természetnek és az aggkori méltóságnak! S be gyűlöletes ez a vénasszony, aki hajlott kora ellenére is így szökdécselhet, míg az ő cserélt szerepe ülni, s az ajkait marni!

A keserűség megint elöntötte. Az ingerelte legjobban, hogy kárpótlásul nevetségesnek sem bélyegezhette magában a vetélytársát. Mert bármilyen fiatalos köntösbe bújt az anyakirálynő, akármilyen korához illetlen dologba fogott, gyarlóságain mégis valami olyan fejedelmi grandezza tűzött keresztül, mely elnémította környezetének ítéletét, s amit nem lehetett tőle elvitatni, sem pedig utánozni nem lehetett.

Ugyan mi a titka? És hogy üthetne léket mégis azon a tekintélyen, mely mélyen lenyomja az övét? Hogy kellene megtörni azt a friss fiatalságot, mely egy végevárhatatlan hosszú élet állandó háttérbe szoríttatásaival fenyegeti őt?

Ez a kérdés motoszkált egyre a fejében.

És hányszor fog még így forrongani, anélkül hogy megoldást találna...!

Tehetetlenségének gondolata szinte megszédítette. Egy percre lehunyta szemét.

Arra nyitotta föl, hogy valaki ott áll előtte. Garay volt, a nádor.

A nagy, komoly ember figyelő gyöngédséggel nézett föl rá.

- Palatinus...! - lehelte neki remegő ajkai közül, eszmélkedőn. - Kíván valamit?

- Úgy véltem - vonult aggodalmas redőkbe a férfi homloka -, ha fölséged bár alacsony állapotomnak csekély volta szerint is, táncot parancsolt volna osztani nekem, mint szokás... De ím, renunciálok.

- S ez... miért?

- Fölséged mintha kornyadoznék. Darab ideje ügyelem.

Erzsébet megijedt.

Ha egyszer úgysem és senki sem segíthet rajta...! Csak nem nyújtott ő itt valami siralmas látványt? Összeszedte magát, és egyenesen megkérdezte:

- Oly fölöttébb igen rútnak és töretettnek látszom tán lenni, itt a sok virulás közt?

- Fölséged...! - botlott hátra Garay a puszta föltevésre. - Ahol fölséged floreál, a legjava virág is csak holmi kerti ültetményszámba mehet!

- Az is lehet ám tetszetős! - oldódott a fagy Erzsébet szíve körül. S szeméből egy aggodalmas, félig kihívó, félig gúnyos pillantás érte Garayt.

De az állta a sarat!

Legyintett csupán az ellenvetésre.

- Fölséged kellemei bámítók és mellyre ütők! Senki asszonyéval egybe nem vethetők. Tündérnéké hallatik tán efféléknek lenni...! No csak azt beszéllem, kit mindenki beszél, s a leghímesebb rózsa is lankadozhatik - tette hozzá utóbb mentegetőzve, amiért nyers katonatempóval ilyen tisztán arcba mondta a királynénak véleményét.

De ez egyáltalán nem haragudott. Sőt igen kegyelmesen bólintott:

- Köszönjük a kigyelmed jobbágyi komplimentumjait, bár érdemteleneket, uram! Az iránt sem tartunk ellenkezést most már, hogy elfogott biz a kerengés e pogány melegben. Nem is megyek a táncba. Hanem azért sem féltenie nem kell, sem innét el nem távoztatom. Főrang kigyelmed, s maradjon közöttünk, hogy itt-ott szót válthassunk.

Nagy kitüntetés volt!

Garay kemény vonalú, szép barna arcát el is öntötte a fény. Karjára vetette palástjának uszályát, és felhaladt a lépcsőn. Erzsébet pedig hátradűlt trónusán.

Nem ok nélkül esett, hogy olyan kurtára szakította a dolgot a nádorral, bár jóleséssel hallgatta bókjait, melyek újult önbizalommal töltötték el! Azonban míg beszélgetésük tartott s ő egyre az előttük lejtő anyósán kalandoztatta szemét, egyszer csak váratlanul megtalálta a megoldást arra a kínzó kérdésre, mely annyi áttöprengett éjszakát szerzett eddig neki, s melyet még az előbb is reménytelenül megoldhatatlannak tartott.

Hogy ez eszébe nem jutott már régen! Mikor pedig olyan egyszerű...!

Valósággal föléledt a gondolatra. A levegő megszűnt vibrálni szeme előtt. A felezett arcok lassan megint kiteljesültek. Agya mindjobban kitisztult, és ha főfájása nem is állt el egészen, de legalább nem kábította többé.

Világosan átlátta, hogy mit kell tennie tervszerűen napról napra, hogy elérje célját, s azon keresztül talán egy másik még nagyobbat, míg végre, igenis! letaposhatja anyósának lázító főlényét, elnyűheti szívós fiatalosságát és elfoglalhatja azt a helyet, mely mind koránál, mind pedig királynéi és hitvesi állapotánál fogva egyedül őt illeti.

Egy gúnyos mosolygással búcsút vett Jelizaveta képétől, s fölpezsdült élénkséggel hajolt Liesl, a császári özvegy felé:

- Ha eljárták, fölségeden a sor, szeretett nővérünk! - mondta, túlzott előzékenysége mögül azt számítgatva, vajon hogy lőhetne egy nyilat ennek az ellenlábasának is...?!

A nagy szőke felügyelt.

- Kivel táncolok? - kérdezte apró pillaverdesések közt.

- Hogyan...? Hát nem közlette udvarmesterünk?

- ...azazhogy igen. Csak elfeledém - mutatta meg harminckét egészséges fogát a leendő anyatárs.

És ábrándosan tette hozzá:

- Oly luxuriózus itt minden! Drágaságoknak forgatagja...! Míveltségnek, csínnak ritkán látott értése...! Sípok! Ékes dudaszó! Lánysoromat hozza eszembe, mikor még magam is...

- ...köztünk élt! - csapott közbe Erzsébet mohón. - Dorottyával, a bulgár királylánnyal meg fölséged urának elsőbb asszonyával, a schweidnitzi Annával együtt!

No végre elhelyezett egy csípést! De korán örült, mert visszakapta.

- Margit hercegnővel egyaránt, kit meg fölséged férjura ösmert első asszonyául, s fölöttébb igen kedvellett! - válaszolt Liesl, bár inkább megbolygatott emlékezetének nyomása alatt, együgyűségből, mint szándékolt rosszmájúságból.

S mélyet sóhajtott rá.

- Haj bizon, szép vala gyermekségünk, királyné asszonyom! Kit ha visszasírnánk imitt-amott, nem lenne csuda! De hagyján! - intett. - Táncosomat tudnom lenne most az első. Ha kegyeskednék...

- Észben ugyan nem tartogattam, hanem lássa, kinek dolga! - vetette félre fejét Erzsébet, színleg szolgálatkészen, valójában azonban gőgre fakadva és kudarcán fölszisszenve. - Palatinus! Hol a palatinus?

- Imhol vagyok, fölség!

A királyné Lieslre mutatott.

- Ha mondaná...!

Már mondta.

Aztán vigasztalólag tette utána:

- Igaz, nem éppen fölöttébb tetszetős Ziemovit herceg úr, de jó főnemzetség s annál derekabb táncos! Lám e...! Obszerválá figyelmünket, s jődögél is!

Liesl szinte sajnálta.

Egészségtől pattanó két érett szőlő szeme alig palástolt ébredezéssel álldogált Garayn.

Be sem igen várta, míg ez a hallótávolságból visszavonul.

Jó németes és fejedelemnői szemérmetlenséggel csettintett oda Erzsébetnek:

- Nagy fő legény ám ez a fölségtek palatinusa őkigyelme! Kit fölséged helyében én bezzeg...! Zablán fogva, kurtán hozzám tartanék, s így-úgy okon még egy kis nádméztül se nagyon tiltogatnék! Persze hát...! Más nekem, özvegyül! Fölségednek azonban élő s szerelmetes ura vagyon!

Nem is álmodta volna, hogy milyen kegyetlenséget mívelt éppen ezzel az utolsó helyreigazításával! A titkon vérző legfájóbb pontján sebezte meg, s ezúttal igazán ártatlanul, a királynét, aki hosszú ideje már csak névleg tarthatta magát Anjoui Lajos hitvesének...

Erzsébet egész elhalványult a váratlan ütéstől.

- Jobbágyom s szolgám Garay, nem pedig vérkergetőm! A magyar udvarnál különben sem szokás a ki- s bejáró! Ez nem feslett Wienna, fajtalan Prága s nem is latorkodó Páris! - készült most nyíltan lerontani a császárnéra.

De percekbe telt, míg össze tudta szedni lélekjelenlétét. Akkorra pedig elkésett.

A zene elhallgatott a karzaton. Az első tánc befejeződött. Árgus szemű porkolábja, az anyakirályné fölvonult László herceggel a dobogóra.

A két táncos a trónszékek hátterében váltotta egymást. Kölcsönösen lovagi bókot cseréltek, s azzal Ziemovit ott is seperte zárt ujjú tenyérrel a gáláns körívet Liesl előtt.

A császárné nehézkesen felkelt, párat botlott előbb szoknyájának csipkeprémezésében, s indult.

Olyan esetlen képet nyújtott lehibbanó járásával, rengő csípeivel és kocsonyázó kebleivel, hogy Erzsébet önkéntelenül felkacagott, és ezzel szerencsésen túl is adott az elgörbült kedvén.

Lent a teremben ezalatt mozgás támadt. Urak, hölgyek fölkeltek helyeikről, s hosszú, váltakozó rendet álltak egymással szemben.

A bál telibe fordult. A dobok halk és unszoló döbbenésekkel jelezték a kezdést. A muzsikusok aztán rágyújtottak a kicsit jajongó, de mélyén ritmikusan lüktető és annál vérpezsdítőbb süveges tánc zenéjére.

Süvegesnek azért nevezték ezt a játékot, mert férfi süveggel kezében nyitotta. Föltartotta feje fölé, s úgy negédeskedett, andalgott, majd meg ingerkedett és bomlott, hol alatta, hol vele. Eleintén csak egyedül lejtett a két szemközti sorban fölállt, többi táncos közt. Mikor azonban betellt a magakelletésével, vagy mikor úgy adódott, legváratlanabbul hirtelen megtoppant kiszemelt táncosnője előtt, és odaingerkedett neki süvegével. Csalogatta, édesgette, járatta utána, sorok előtt-mögött, párok közt bujkálva, mígnem az ügyes kezecskéknek sikerült egyszer mégis elkapni a csalétket. Akkor a győztes hölgy, kegyelme jeléül, táncot adott legyőzöttjének, s aztán egyedül fogva a csalogatásba, új párt választott.

Az udvarmester, simontornyai Laczkfy, egyébként főlovászmester is, ma estére Zámbó Miklós kincstartónak osztotta a kezdést. Persze főállapotára ügyelt s nem a külsejére! Mert ennek alapján ugyan aligha lehetett volna legények javának mondani az ötven dér csípte, temérdek hasba-vállas férfiút! Hozzá rézsút hátraeső, merev sörtehajjal benőtt homloka volt őkigyelmének, s apró hunyorgó szemei, melyek élénk és ravasz tekintettel úszkáltak jobbra-balra. De hát a méltósága, no meg a drágaságokkal rakott dolmánya, sokat szépített és sokat takart is rajta...

Valami hosszasan nem járta egyedül. Mihamar megizzadt, s csepegő verítéke nagyban veszélyeztetvén kiboruló ékes torokhímjét, egykettőre erdélyi vajdáné asszonyom, a csinos Lossonczy Telegdy Anna előtt termett. Ahogy lehetett, megfogatta magát.

A nyúlánk Anna sok éljent aratott szép különtáncával. Hanem a választása sem volt éppen rossz! A Zovárd nembeli, bölcsi Zudar Istvánra esett az, a király ifjú és dali főkomornyikjára.

Hát ezt csak tetszés szerint választották! De ő már nem tehette ugyanazt. Udvari hivatalos ember lévén, neki parancsban adták ki a hölgyét. Másképp kinek is jutott volna eszébe Szepesi Jakab országbíró úr feleségével, Heczem asszonnyal, ezzel a vén rizsporos zsákkal táncba rázkódni? Pedig az anyakirályné fő udvarló dámája nem árulhatott petrezselymet!

No nézte szegény úr, hogy mielőbb átjátssza süvegét a szederjes kezeknek, s azzal lerakta gondját.

Utánuk azonban bízvást elnémulhatott a fojtott nevetgélés. A most következő párokon a legbírálóbb szemeknek is föl kellett fényleniük. Az Ostolya nembeli Stiborici Stibor trencsényi főispán, a „Vág ura”, ahogy roppant domíniumai miatt nevezték, a maga lengyelesen tobzódó fényűzésében, harminchárom évének teli virágzásában, igazán fölséges képet nyújtott. Még az a kis társaság is fölfigyelt rá, mely pedig épp azért vonult a karzatot tartó oszlopok közé, hogy a táncolók bohóságaiba bele ne sodródjék. Tudós magiszterekből, tollforgatókból, historikusokból, bölcselőkből, doktorokból s más ilyen fő komolyságú urakból verődött össze ez a kis csapat. A király nagy súlyt helyezett rájuk. Ha idejéből telt, szívesen jelent meg köztük, sőt olykor vitáikba is beleereszkedett.

A társaság középpontjában Kaplay Dömötör, őfelsége kancellárja állt. Magas, nyugodt tartású, méltóságos tekintetű aggastyán volt, olyan homlokkal, melyen látatlanban is ott érződött a tudomány jegye. Mályvaszín bársonynadrágot, ugyanolyan dolmányt és pávatoll prémes, aranytaréjos föveget, hozzá sarkantyús kordovánlábbelit viselt. Ha nincs vállán a földig érő hermelines kápa s mellén az ékköves kereszt, a kor szokásához képest ugyan senki sem sejthetné benne az egyház jegyesét! Pedig fejedelmi rangot hordott e minőségében, lévén ővenerabilitása, az esztergomi érsek s Lajos király közbenjárása folytán a pápa jóvoltából, Magyarország legelső kinevezett bíbornoka. Azonban jogi, politikai és diplomáciai tudásának rangja sem maradt az egyházé mögött.

Szomszédja, Alsáni Bálint szintén nagy személyiség számba ment, úgy is, mint pécsi püspök, úgy is, mint az ugyanott virágzó Universitas bölcs hírű kancellárja. Most kissé félrevonult, látszólag mintha a közfigyelemben osztoznék, de valójában inkább hogy a macsói bán, Horváthy János közeléből kijusson. Ez az ember nem tartozott közéjük, s nem is szenvedhette, sem természet szerint, főképp nem azonban testvére, Pál, a zágrábi püspök miatt. Riválisa és szüntelen áskálódó ellenlábasa volt az!

A szót Apród János, a király kedvenc történetírója és személyi titkárja, egyébként küküllei főesperes, ragadta magához. Figyelmeztetőleg vonta meg egy, a teremnek háttal, neki szembenálló, kicsiny, csontos fejű férfi talárisát:

- Fra Stephanus de Insula! Vélem, hogy kár elszalasztani...! Lehet kiválóságod a milánói meg a touloni főoskola első licenciatusa, párisinak is fő-fő prelektálója, de ilyet ott sem mindennap láthat!

A tudósok komoly szemmel nézdegélték a szép lengyelt.

Még Pál úr, a bencés testvérek pannonhalmi kormányzója sem állhatta meg tetszetős fejcsóválás nélkül. Csak azt sajnálta forró magyar szíve szerint, hogy ez a remekbe formált ember tizenöt esztendős apródkora óta és mostanig kivívott magyar főállapota ellenére sem tudott igazi gyökeret verni ebben a földben.

- Kár, kár! - sóhajtott. - Láthatnám vaj' kenyeres híveink közt...!

- Bizony! S ki tőlünk szívogatja erejét, szokásinkat és virtusainkat is vönné át, ez lenne illő! - helyeselt neki a historikus elgondolkodott orcával.

Makrai Benedek, a prágai, majd párisi és páduai egyetemek bölcseleti magistere, hasonló véleményen leledzett.

- Feleséget is „odatúlról” hozott! - legyintett kissé bosszúsan. - Polyák módra Dobrochnának nevezi, pedig legalább - bevett deák mód szerint - Benignának híhatná! Hogy már se így ne lenne, se úgy!

- Hallom, nyikkanni se tud magyarul az asszony?

- Gyermekei sem! - tüzesedett a magister. - Elmondhatjuk inter nos, uraim és szerelmes barátim, hogy polyák biz a Vág ura őnagysága, az ő szíve gyökeréig!

- Nono! Ennyire tán mégse rútoljuk! - látta helyénvalónak a bencés pártul fogni a jelen nem lévőt. - Lelkünkben jár itt azt is tisztán megmondani, hogy cselekedeteit véve, azért jól ügyködik a magyarnak Stibor ispány uram! Mert fajtánk sem vitézkedhetett volna nála különben őfelsége oldalán, a velencei s bolgár hadjáratokban!

A bántódott honfiak azonban már túlságosan belekeserítették egymást az elégületlenségbe.

- Eh! Lengyel kalandor! - kölletlenkedék Kolozsváry Miklósfia György, egy javakorú és jóképű, de feltűnően nagy és nyers kezű uraság, aki testvérével, a hasonlóképp vörös és cserzett markú Mártonnal együtt támogatta az oszlopot.

Atyjuk szellemi örökébe lépve, képfaragó művészek voltak mind a ketten, s azoknak sem akármilyenek, mert nevüket a Magyar Birodalmon túl is szárnyára vette már a hír. Együtt jártak mindig, és összetartottak, s Márton most is nyomban a testvére erősbítésére sietett.

- Hatalmaskodó, zenebonás úrnak hallatik lenni Stibor! - tódította. - Kit a jobbágyain és főképp asszonyállatjain tett bánásáról beszélnek, álmomban is távoztatnám s engedem a füleknek! Szuperveniála ugyan egyszer nálam, képének megfaragtatása felől, de - ebmarta disznószüvette! - menjen csak polyákhoz!

A bencés igyekezett jóságosan tréfára fordítani a dolgot:

- Valld be no, öcsém, és sohase szégyelld! Követének foglalatossága miatt indítottad biz följebb az orrod!

- Hát... Mi tagadás...! - pirult el a művész. - Udvarló bolondját, ama bitang Beckót küldé hozzám, nyű megegye helyén!

- Ilyen gőgöt tenni magyar úron s hozzá artifex emberen! - igyekezett legott pártot teremteni röstelkedő testvérének György úr. És unszolólag nézett körül.

Onnan kapott azonban választ, honnan nem is várta.

A vitatkozókhoz új csapat szegődött. Négyőjük idegennek látszott, s az is volt. De az ötödik, a vezető, magyar uraság, és nyomban megértője a villongásnak.

- „Quam ferus et vere ferrus ille fuit!” Már a régi római költő is megmondta, Gyurka öcsém! Egyebet, mint jó szablyát, hiába is keresnek Stiborban magnificenciáitok! - húzta föl szemöldökét s vele feje bőrét, mely azzal a sajátossággal bírt, hogy egész tarkójáig tudta továbbítani az arcvonások minden mozdulását.

Lukács óbudai prépost volt, a tervbe vett budai új egyetem kiszemelt korlátnoka.

Sorban mutogatta be a szárnya alá vett külföldi vendégeket, s ezzel szerencsésen lángját is koppantotta a vitának.

A figyelem a jövevényekre fordult. És méltán!

Elsőjüket, Monaci Lőrincet, egy barna képű és szép fehér fogait villogtató uraságot nem kisebb megbízó, mint a velencei Signoria küldötte a mai örömünnepre. De jött volna küldetlenül is, mint ez a nyomban latinra forduló beszélgetésből kitűnt! Mert követi állapotán és velencei nótáriusságán kívül még a múzsákkal is szoros barátságot tartott, s igen szerette volna valahára közelről is látni Európa legendáshírű, legnagyobb királyát, kiről... egy szép versezet nyomta a begyét. Népének közlékeny módján mindjárt ki is hirdette, hogy igazi humanista szellemben, csillagképpel fogja hasonlítani Ludovicus Magnust, népét pedig titánokkal, kik az egész világ hódolatára méltók.

A tudósok büszke szerénykedéssel hallgatták Monacit. Meg is szorongatták a híres olasz poéta kezét, hogy csak úgy ragadozott tőle az öt ujja!

De társának, Allegretti Jakab forlei költőnek is kijutott. Ez meg egy ódától terhesen támolygott itt a vakító napkeleti fényben, s csupán azt fájlalta, amért szakszerű magyarázatot nem adhatott tüstént harmadik társuknak arról az újszerű formáról, melyen Lajos király dicsőítését meg akarta írni. Ez a kék szemű, lenhajú ember azonban, Suchemwirt Péter, sem olaszul, sem latinul nem értett, lévén osztrák származású felnémet az istenadta, s a német udvar költője. A teuton gőg, mely semmi más nyelvtudást nem tart szükségesnek a sajátján kívül, most bezzeg bosszút állt rajta! Kézzel-lábbal igyekezett hát pótolni a fogyatékosságát. Hanem azért a magyar urak így is megértették, hogy rímes címerszövegköltő legyen valójában, és most az Anjou-címer liliomairól készül egy remeke.

Megéljenezték Paulo Pál, zárai patrícius, történetíróval együtt, akit már többször láttak az udvarnál, s szerettek is, előkelő modoráért éppúgy, mint világos koponyájáért.

A teremben ezalatt folyt tovább a tánc. Carrara Katalin padovai hercegnő, Frangepán István büszke szép neje általános tetszést aratott. De a másik Frangepán gróf, János felesége, Anna sem maradt le sógornője mögött, sem külseje, sem rangja szerint! Ez meg VII. Majnhárd görci uralkodó gróf leánya volt, s annyi fölséggel illegette fehérszőke szépségét Bebek Imre horvát-dalmata bán karjai közt, hogy a két Kolozsváry testvér markában mindjárt megmozdult a láthatatlan véső.

Rajtuk kívül azonban itt tündököltek a többi országnagyok is nagyrészt. Valamennyi palotás nagyasszony, kisasszony, nagy és kisbemenetű dáma, órás hölgyek, sőt a külföldi követek is elüljáró dolguknak tartották megjelenni. Franciák, lengyelek, oroszok, németalföldi, spanyol, balkáni küldöttek és velencések színpompás foltokban hullámzottak a pálcás ifjak körül, akik pazar vert arany tálakon hűtő italokat kezdtek felszolgálni a teremben.

Csak három lélek volt itt, kiket gazdagságnak és ízlésnek ez az álomforgataga el nem ragadott. Ezek szívét nem érintette sem vetélkedés, sem kíváncsiság, sem érdek, sem egy is azokból a mohó törekvésekből, melyek egyike vagy másika minden más szívet megilletett itt most szárnyával.

Mire a királyné az aranysarkantyús vitézek és Szent György-lovagok fogadásával is elkészült, egyszerre a terem jobb sarka felé fordult. Bíborbaldachin alatt bóbiskoló apródfiúcskák közt megpillantotta a nap tulajdonképpeni, de mindenkitől elfelejtett hőseit...

Hárman voltak, s mind a három gyermek. Két leány, egy fiúcska. A lányoknak ő volt az anyjuk, s most hirtelen szívébe markolt, hogy milyen elhagyatottak és sápadtak.

Az erőltetett mosolygás lehalványult arcáról.

Önváddal teli, sőt e percben ellenszenvéről is megfeledkezve, fordult anyósa felé:

- Nézze a mi kis Máriánkat, anyám! Már csak két nagy szem, az ártatlan! Hedvig is majd eldűl. Beszélleniök, mozdulniuk sem szabad! Nem lenne elég a maradásbul? Tenne tán fölséged valamely diszpozíciót...!

- Zsigmond még ugyan fürge, s ő a vendég! - válaszolt Jelizaveta, igyekezvén mindjárt kezdettől visszaverni azt a rejtett kísérletet, mely szórakozásának félbeszakítására irányult. - Meg aztán - tette hozzá egy kis negédes tokát eresztve - az egeres táncra el is ígérkőztem országbíró urammal őnagyságával...!

- S ha a kicsinyek közben nyilvánságosan elalszanak...? - nyilallt vissza egy rohammal Erzsébetbe a gyűlölet.

Hát ebben volt valami! És minthogy az anyakirálynő kényesen féltette udvarát minden oly eseménytől, mely a zavarnak vagy nevetségnek csak egy parányát engedte volna hozzáférkőzni, egy kis sóhajtással meg is adta magát végül.

Bevárta míg a császári özvegy visszatér a táncból, aztán jelt intett az udvar visszavonulására.

A muzsikusok pezsgő ütemű köszöntőre zendítettek. A meghívott nép reverenciába hajolt, s a nevelőik közt haladó királyi gyermekektől követve az uralkodócsalád ezzel átengedte vendégeinek a mulatás színterét.

6

Azzal a felszabadulását célzó elhatározással, melyre Erzsébet az est folyamán jutott, az életét nyomasztó tehernek egy tekintélyes része szakadt le a lelkéről. De még korántsem jelentette azt, hogy minden gyötrelmétől megmenekült volna!

Sőt! Ami most várt rá anyai minőségében, kétségtelenül egyik leghatalmasabb próbája volt a szívének.

Az Európa-szerte dívó szokás szerint az írott jegyességi szerződésnek vitathatatlan nyomatékot kellett adni...

Okos asszony létére a királyné jól tudta ugyan, hogy tízesztendős lánykájának kopulációja a tizenkét éves császári sarjjal nem egyéb komoly tartalom nélküli formaságnál, sőt hogy egybeadásuk kánonjogi érvénnyel sem bír. Most mégis mardosó fájdalmat érzett a gondolatra, hogy Mária fejletlen, angyalszűzi kis testét egy idegen fiúgyermek reggelig tartó közelségének átengedje. Hiába ment keresztül már kétszer ezen a tortúrán egy évvel fiatalabb lánykája, Hedvig által, kit legutóbb is pár hónapja, másodízben kellett Lipót osztrák herceg fiacskájának, Vilmosnak hálótársul átbocsátania! Azért csak megremegett a közeledő eseményektől, és könnyek fojtogatták a torkát. De iparkodott bánatát elpalástolni, és magában egyre fölszabadulásának fogadalmát ismételgetve, hagyta, hogy anyósa cselekedjék.

A gyermekek nászi pompával fölékesített, közös hálótermébe érve, Jelizaveta nem is késlekedett. Eltávolította a szolgálattevő kamarás úrfiakat, palotás lánykákat s a dajkán kívül minden idegent. Helyt mutatott a két anyatársnőnek, és legott elébe intette a kis mátkákat.

Tekintete a szokott derűvel nyugodott unokáján Márián, aki lesütött szemmel és szorongva állt meg előtte.

A lányka nem volt éppen szép gyermeknek mondható. Ehhez túlságosan hirtelen nőtt, s tartása kissé meg is hajolt. Azonkívül a gyermekszépségeknél megkövetelt gömbölyűségeknek s a fehér és rózsás színek bájos keverékének is híján szűkölködött. Szikár vállai, sovány és lapos lábszárai inkább fiúsan hatottak, s hozzá barna sápadtsága arcát is túl erősen dominálta a húsosan fejlett orr. Mindezek ellenére azonban valami olyan megkapó szelídség, olyan ártatlan bizakodás és mindenre kész engedelmesség áradt ki törékeny kis lényéből, hogy sokkal vonzóbb lett általuk, mintha csupán csak szép lett volna. Akire komoly, bársonyos pillantású dióbarna szemét egyszer is ráemelte, annak szíve mélyéig hatott ez a folyvást esdeni látszó tekintet, s ellenállhatatlan kedvet érzett a barna fürtös fejecskét megsimogatni.

Jelizaveta sem vehette ki magát a vonzás alól. Rizspor-szederjes kezét ráhelyezve a gyermek asszonyos főkötőjére, intézte hozzá az ilyenkor szokásos kérdéseket:

- Fenség, tudja-e hogy mi nap ez a mai?

- Tudom - felelt szinte öreges komolyan azonnal a lányka.

- Nos hát, akkor beszélje elő nekünk!

Mária lebocsátotta hosszú pilláit, mintha bentről akarná olvasni a napok óta magolva tanult leckét:

- Azon végzések szerint, kik a magos császári házzal végeztettenek és köttettenek, ma vagyon kopulációm fennkölt jegyestársammal, Zsigmond úrral, római szentbirodalmi főkameráriussal, Csehország örökösével, őfenségével...

- Vigyázzunk! Valami kimaradt.

A lányka felnyitotta szemét. Elpirult.

Aztán sietős lélegzettel lehelte hozzá:

- Igen...! Luxemburg örököse!

- Úgy, úgy! - bólintott kenetteljesen Jelizaveta, inkább a karosszéke két oldalán helyt foglaló anyatársnők, mint Mária felé. - Meglássa s jól megtudja, kedvesem, hogy ezentúl még álmából ébresztve is mondhassa őfenségének összes titulusait! Csak így hordozhatja majd méltóképp őket! No! Most pedig fönséged, Zsigmond...!

Az oldalt feszes tartásban álló fiúcskához fordult szavaival.

A tetszésnek egy palástolhatatlan villanása futott keresztül arcán. Ami szépség és kellem unokájából hiányzott, az mind sokszorosan megvolt ebben a nagyra tárt kék szemű, aranyfürtös fiúban. Tartása délceg, mint egy kis katonáé. Tagjai formásak. Teste csupa élet, csupa izom. Domború homlokán, s ahogy az állát fölszegte, meglepő értelmesség és öntudatosság érződött. Látszott, hogy bár nem elsőszülött fia a négyszer házasodott IV. Károly császárnak, mégis uralkodásra nevelték, s hogy ez a nevelés nem veszett kárba. Egyetlen hiba nélkül azonnal megfelelt a hozzá is intézett kérdésre, mely után most már a két anyára került a sor.

Fölkeltek és egybefonták a kis jegyesek kezét.

- Utánam s Bogiszláv nagyatyja után, jámbor pomerániai vért örökölt fenséged, fiam. Éljen békességben fennkölt mátkájával, s szeresse őt - szólalt meg elsőnek Liesl, minden marconasága ellenére most mégis megremegő hangon. - Ezbéli állapotukban is őfönségét mindennemű immunitásokban, majdan határoknak birodalmiban, feje fennállásáig megtartsa és konfirmálja. Szent Valentin napján szültem fönségedet, s keresztségben nevét Szent Zsigmond burgund vértanú királyfi után adtuk. Viselje szem előtt példájukat, s ha Isten Őszentsége elbocsájtja előtte, meg ne kísértse, ne utálja meg az ő gondja viselését! Ez légyen intésem s anyai hagyomásom.

A nagy markos kéz kicsit még ott vesztegelt a szőke gyermek jobbján. De különösképp most sem nagynak, sem markosnak nem látszott. Sőt olyan könnyűnek és érzékenynek tűnt fel, mintha megolvadt alabástromból lett volna.

Aztán Liesl félrefordult, és lopva megtörülte a szemét.

Átadta a szót Erzsébetnek.

A királyné arcán vonaglás futott keresztül. Lelke ellentétes érzések közt hányódott. A császárné meleg szavai meghatották. Másrészt azonban anyai nagyra törése sarkallta, s égett benne a sértődöttség, amiért leánya sorsát nélküle határozták el.

Végezetül mégis ez az érzése győzött. Jelizavetára pillantott, és megszólalt ő is:

- Nem ilyen-olyan csepredék fönséged, s fejedelmi személyek közt is jó rangot tartó! Nagy birodalmak várományos királya, bár nemére gyönge és korára gyermek. Ezért mikor perfecta aetasra jut, s eléri, kire neveltük, hogy fejére födik örökségét, a koronát, viselkedjék Zsigmond úrral, ahogy megillető...

Ő tudta, hogy mit ért ez alatt!

S ajkán elégedett mosolygás jelent meg.

Örült, hogy sikerült visszavernie a gyöngeség kísértését.

A gyermek, nekem is a gyermekem sorsa az első! - gondolta, ellenállását erősítgetve. Rangjának, jövendő módjának rovására nem nagykeblűsködhetek...

A másik kettő egyébként el sem értette a szavaiban rejlő célzást. Csak a rangban magosabb gyermek rátartó királyanyai intelmének vették és helyénvalónak találták.

A cselekvést Jelizaveta ragadta magához. Odaintett a vén dajkának:

- Izota, helyezzétek Marenkát Zsigmond herceg mellé! Tegyétek össze őket mennyegzői nyoszolyába, hogy hitvestársi öleléseket válthassanak! Adjatok nékiek helyet és fölös alkalmatosságot, hogy együtt alhassanak és időzhessenek, mint ez a házasságban egyesülteket megilleti...

A vénasszony alázatos bókra görnyedt.

A fejedelmi anyák kezébe csúsztatták fejedelmi ajándékaikat. Aztán elbúcsúztak gyermekeiktől.

A küszöbről Jelizaveta még egy fénylő pillantást vetett a kicsinyekre.

Tekintetében hajdani emlék villant...

- Haj, haj! - hunyorított jelentőségteljesen. - Az efféle látomány...! Szinte kilopja az álmot az ember szemibűl...! No nem?

Erzsébet füle mellett hagyta futni a kérdést. Szeretett volna az anyósa arcába sújtani; oda, ahonnan az a rejtelmes jóslat indult, amitől ő iszonyodott, és most vére árán is megváltotta volna ártatlan leánykáját.

De csak azt tehette, hogy kilője erre a legszomorúbb órájában is illetlenül pajkoskodó öregasszonyra, kiforralt tervének első nyilát.

Visszaadta hát a mosolyt, és látszólag a leggyöngédebb féltéssel mondta:

- Pedig arra az álomra mind nagyobb szüksége vagyon fölségednek!

- Ugyan...! S mért?

- Napok óta figyelem. Hirtelen és igen rokkan, anyám! Tánca sem a régi. Rossz végitül félek, kit Isten távoztasson!

- Gon... Gondolod?

Közben odaértek Jelizaveta lakosztályának küszöbéhez.

- Sajna! - sóhajtott Erzsébet.

És a császárnét utánahúzva, bókolt, sietten visszavonult. A matróna száján állva maradt az ő örökös mosolya.

Levegő után kapott, aztán megkövülten, riadtan bámult a szép, fekete asszony után.

7

Izota felvette a virágdíszes nyoszolya terítőjét. Feltornyozta a vánkosokat.

A diktahéjon gyűrést látott. Másik oldalára fordította hát. A szuperlát függönyét fölvetette, és végét odaerősítette az ágysátor felső rámájához.

Mialatt motoszkált, közben folyvást kotyogott a fogatlan szájával. A két gyermek pedig ott állt a szoba közepén, és felnőttekéhez hasonló, nehézkes pompájában idegenül nézegette egymást.

Nem ma találkoztak először. Lajos király akarata szerint a kis Zsigmond már egy éve a magyar udvarban lakott. De míg a házassági szerződés minden vitás pontjára nézve meg nem történt a végleges megegyezés, sem az uralkodó, sem mindenható anyja nem szorgalmazták a kicsinyek összeszoktatását.

Zsigmond úrfit nevelői és mesterei tartották megszállva. Reggel elő kellett vennie viasszal bekent tábláját s a vesszőt, hogy egész beleokuljon a betűvetésbe. Aztán következtek a hét szabad művészet első részének magisterei és a trivium - egyelőre csupán három tantárggyal. A grammatika főképp olvasmányokból állt. A retorika a levélírást jelentette. A dialektikában inkább a megfontolt vitatkozásra helyeztek súlyt. Ám a délután órái sem maradtak szabadok! Ez az idő meg a különböző nyelvek gyakorlására kellett. Így a gyermekek legföljebb kurta órákra s akkor is jobbára csak vasár- és ünnepnapokon lehettek együtt.

De ezekről az együttlétekről sem voltak valami kedves emlékeik. A kicsinyek hajlamai túlságosan különböztek ehhez. Zsigmond fiúsan goromba tréfáival inkább félelmet keltett az érzékeny lánykában, aki növekvő idegenkedéssel húzódott félre a dölyfös, hatalmaskodó játszótárstól. Illetlennek és nagyban veszedelmesnek is ítélte magában Zsigmondot, az viszont őt kiállhatatlan nyafogónak s minden jóízű csínytevésre alkalmatlannak.

Hogy most milyen váratlanul összezárták őket, az meglepte mind a kettőt, s fejletlen kis agyukban mérlegelni kezdték ennek a nagy közösségnek eljöhető esélyeit. Minthogy azonban semmi megállapításra sem sikerült jutniuk, az eleven fiúcska hamarosan kifogyott türelméből.

Meggyőződve arról, hogy a dajka figyelmét dolgai tartják lekötve, hátat fordított neki, és hosszan kiöltötte rózsaszín nyelvét:

- Me-e-e...

Mária megdöbbenten és növekvő aggodalommal szemlélte.

Ez és hogy Izota a benyílóba fordult, előkészíteni az ezüst orcamosótálakat, arra indította Zsigmondot, hogy a sokat ígérő tréfát ne hagyja abba.

Színlelt közömbösséggel elindult, háta mögé került a gyanútlan lánykának, és teljes erővel megrántotta annak kétfelé osztott varkocsát.

- Mit málélkodsz, mafla! - dúcolta meg továbbsétáltában az öklével is.

Mária fölsivalkodott ijedtében, és önkéntelenül a bántalmazó kezekhez kapott.

De legott belátta, hogy illetlen lármát ütnie éppoly képtelenség, mint az erős fiút visszatorolni. Lebocsátotta hát kezeit, s elnedvesülő szemmel, tanácstalanul nézett maga elé.

- Majd föladlak, ha bántasz! - szüpögte, védtelenségének egyetlen, bár nem sokat ígérő fegyveréhez folyamodva. - És azt is megmondom, hogy múltkor egy babot akartál a fülembe dugni!

- Árúkodsz?

- Én nem árúkodok!

- Te gyáva!

- Én nem vagyok gyáva!

- Csak bőgni tudsz!

- Te meg gorombálkodni!

- De fönségek! Uram teremtőm...!

Izota toppant vissza a szobába, Rőkönyülten hallotta a szóváltás végét.

- Tán nem fogtok patvarkodni, édes mézeim? S épp most, a nászi éccakátokon? - ragadta kéznél, felelőssége tudatában, a csintalan fiút.

- Így, fönség! Várjon itt szépen, kisuram, míg Marenkát levetkeztetem. Későre jár! Ideje nyugonni.

A lánykát meg ezalatt a fehér medvebőrös lócához vonta.

Leült, s avatott kézzel kezdte hámozni róla a nehézkes parádé kellékeit.

- Ő...! - dünnyögött hozzá. - Ha még egy percig kések, egymás szeminek esnek ezek! Kapnék a Dominátul, a véntül...! Tudom, egy bizony Istenem! Hát gyerünk no, ezzel a násfával! Lánc, te is mehetsz! Csak a derékfűzőnek eszibe ne jusson összecsimbókozni! Mert akkor...

De ettől nem kellett tartani.

Az ezüstzsinór jó szándékot mutatott és szépen engedelmeskedett. A feszes derék lehullt a törékeny gyermektestről. Aztán a többi felsőholmi is.

Zsigmond szorgos megfigyelés tárgyává tett minden letett darabot. Amit látott, új volt neki és megfogta érdeklődését. Letett arról a tervéről, hogy az ingerkedést folytassa. Szája végébe dugott ujjal, fénylő tekintettel, mind közelebb ódalgott. Végre egész szorosan ott állt már a pad előtt.

Hirtelen rámutatott a kis lajbira, melyet a dada éppen lehántott védencéről.

- Tik jányok ilyet viseltek? - kérdezte leküzdhetetlen kíváncsisággal.

- Majd még mmit...! Nem fiúk orrára való! - rebbent meg oltalmazólag Izota.

De aztán ráeszmélve a helyzetre, ellegyintett füle mellett, s tovább vetkeztette a kislányt.

- Hát igaz is...! - dünnyögött. - Tudhassa...! Mán neki ezentúl...!

Mária nem tanúsított vonakodást. Furcsállta ugyan, hogy az estéli bontakozása most nem szigorúan négyszemközt történik, ám hogy pirulnia kellene, ezt nem érezte.

Zsigmondot állandóan szem alatt tartva, kilépett alsó gyolcsszoknyácskájából.

- Az ümögöt is levegyük? - kérdezte készségesen. A dadának azonban nem maradt ideje válaszolni.

Zsigmondból kifakadt a csudálkozás:

- Micsoda silány a lábad! Ni! A karja is...! Tán csont sincsen belül!

- De van!

- De nincs. Rusnya vagy ám, hallod!

- Mán hogy mondhat ilyet, fönséges úrfi! - csóválta fejét a vén kotló. - Csinoskák vagyunk mink! Antul szebbek leszünk! Igaz-e, galambom?

Mária nem felelt. Bántódottan sütötte le szemét.

Látszott rajta, hogy Zsigmond megjegyzése még a hajrángatásnál is jobban megkeserítette.

- Majd megnőlök! Ha én eccer meg fogok nőlni...

Nem tudta azonban, hogy milyen hathatós fordulattal végezze a fenyegetőzését.

Elhallgatott hát, s mostantól némán és szomorúan várta, míg Izota a másik gyermekkel is elkészül.

De Zsigmonddal nem ment simán a dolog! Az eleven fiú ezer vásottságot talált ki, amivel a vén szolgáló dolgát nehezítse. Először is csak térden állva engedte kifűzni a salavári cipellősét. Mikor pedig ez megtörtént, nagy feszegetés után egyszerre olyan könnyen rántotta ki lábát a cipőből, hogy szegény Izota tottyanva ült le a földre. Dolmánykájához nem engedett nyúlni. Csiklandósságát adva okul, végignyargalászta a padot, gonddal vetett ágyat, a szobát, és persze végül módját ejtette Mária felborításának is.

Csupán a királyúr ijesztésével adta meg nagy nehezen magát.

- Én megyek a szuperlát felül! - jelentette ki a megföllebbezhetetlen határozat hangján. - Csak ha a sinórt tarthatom, akkor fogok alunni.

Mit tehetett volna szegény cseléd! Ha ez a békesség ára, ráhagyta.

Fölvonta a gallos héjú selyemdunyhát a két gyermekre, gyönge fényű olajmécsest gyújtott a kandeláberek helyén, s azzal lebocsátkozott a benyílóban.

Eltökélte végigvigilálni a nagy jelentőségű éjszakát. De az egész napi lótás-futás halálból kifárasztotta vén csontjait.

Egy-két szusszantás után mély álomba merült. Éktelen zenebonára riadt föl.

Vélve, hogy álma folytatódik, rőkönyülten kiáltotta el magát:

- Lauretomi Szent Szűz! Kigyulladt a tető! Mindig ugatom, hogy ne járjatok égő szüvétnekkel a padláson este!

Aztán fölfogta, hogy nem a cselédházban van, hanem főméltóságú helyen, s erre pillanatok alatt kijózanult.

Átrontott az ünnepi szobába.

- Fönségek! Fönségek! - kiáltott. - Lánclobogós...! Mit művel, kisuram! Vesztegjen, hé! Eblelkű nagy kanyója! Már hogy ezt ugratja ki a számbul, Uram bocsá...!

Bizony, ijedelmes kép tárult elé.

A szuperlát húzózsinórja leszakítva, függönyöstől. Ágy, mint amit kutyák marcangoltak. Párnák a földön. Dunna fejtől.

Nagyobb baj, hogy a menyasszony is a földön feküdt, kézzel-lábbal szétterülve, mint egy kis teknősbéka! Orrocskájából serkedt a vér. Meg volt ijedve halálból, hogy szólni sem tudott mindjárt.

Zsigmondnak annál jobban felvágták a nyelvét!

Támadásra is kész védelmi állásban állt az ágyon, s a harsány rívásra fakadó Máriára mutatott:

- Csak párnaháborút jádzottam vele! De kiesett. Én nem tehetek róla!

- Igen! Kilöktél! - bátorodott Mária a dada karjai közt. - Mindig lökött, csak a fülemnél tartott vissza! Mán kétszer kiestem!

No nem...!

Hát Izota belátta, hogy ebből semmi jó sem lesz így. Alvás legkevésbé. S holnap olyan zúzottak lesznek a kicsinyek, hogy lelket sem lehet majd beléjük verni.

Mit tegyen?

Virrasztani képtelen velük. Ha meg elalszik... Megrázta fejét.

Aztán egyet gondolt, takaróba burkolta az elgyötört, álomsúlyos lánykát, és rosszalló fejcsóválások közt indult vele kifelé. Nem kellett holmi találkozástól félnie. A királyi népséget is elnyomták a napok óta tartó ünnepségek fáradalmai. Idegen nem járhatott ezen a folyosón, szolgaféle pedig örült, ha alhatott.

Óvatosan benyitott terhével a másik királyi lányka, Hedvig hálófülkéjébe.

- Erzse! Erzse te...!

Felköltötte dajkatársnőjét.

- Nincs más választásom - szólt mentegetőzve. - Még kárt tennének egymásban! Mondok, hogy a két lány együtt...! Reggelig. Akkor visszalopjuk Marenykát.

Erzse asszony beleegyezett. A testvérkéket összefektették.

- Nem ébredt? - aggódott a jövevény dajka.

- Nem hinném. Hedvig jó alvó.

- Ez is így veszkődött Vilmos úrfival a kopulációján?

- Nee! - ingatta tollpelyhes fejét a vendéglátó cseléd. - Eme kettő szép egyezséget visel egymással. Galamboknak nyálok futhatna attul, mikor összeeresztettük őket! Karonkózva aludtak el, s fölöttébb ríttak, mikor reggel külön kelleték válni.

- Hát belőlük rendes pár lesz! - bólintott némi irigységgel a vénasszony. - Hanem mink ezzel a bestye Zsigmond úrfival, hogy Istenuram bűnömül ne vegye...! Valóságos lator ez! Nem köll ennek illedelmes gyermeki kisdedjáték! Ebtől származott, lette helyén!

A két dada szemöldökét emelgette.

Sóhajtoztak, ásítoztak, aztán elbúcsúztak. Aludni akartak végre ők maguk is.

A csempészkedő végig lábujjhegyelt a szobán. A küszöbről mutogatta, hogy hajnalban visszatér.

De a másik többé nem figyelt rá. Ahogy dereka alatt érezte a padot, azonmód húzta is a csöndest. Így persze azt sem láthatta, hogy rövid veszteglés után mozgolódni kezd a mennyezetes kis ágy.

A két lányka óvatosan felült. Előbb Mária, utána Hedvig.

- Alszol, Buba?

- Nem alszok, csak tettem.

- Én is.

A testvérek boldogan ölelkeztek össze.

- Buba! Bubácskám!

- Marenyka!

- Engedsz faltul?

- Ha mesélsz.

- Mit meséljek?

- Hát... izé... Megvolt?

- Micsoda?

- Hát... A kopulációtok!

- Meg - lógatta okos barna fejét Mária, helyezkedés közben. - Csak - tette hozzá - igen rossz az, kopuláltnak lenni!

- Mért volna rossz?

- Az embert mindig csípik meg lökdösik!

- Engem nem csípett Vilmos.

- De Zsigmond, az csíp. Aztán meg úgy körmölt, hogy...

Hamarjában nem jutott eszébe hasonlat.

Legyintett s beérte félmondattal.

Buba ezalatt csöndesen rázogatta szöszke angyalfejét. Bölcs orcával bámult a mécses derengésébe.

- Csípés, körmölés az nem jár a kopulációval - hirdette ki végül határozatát. - Se lökdösés nincs a Régulákban. Én kétszer kopuláltam, hát tudom. És ha én ott vagyok, nem is hattalak volna! Én ugyan nem félek! Zsigmond őfenségétül se félek! Múltkor is mikor meghajigált...

No ez is olyan mondat volt, ami nem szorult kiegészítésre. Emlékezett az esetre mind a két lányka.

A hideget lehelő falak közt, a nagy fehér csillagboltozat alatt, fázósan igazodtak a takaró alá, és hallgattak.

Már úgy látszott, hogy talán el is aludtak, mikor Hedvig hirtelen csak oldalt fordult.

Harmatos meleg szájjal súgott valamit Mária fülébe.

- Nem? - kérdezte váratlan élénken. - Hát nem furcsa?

A másik felvonta vállával együtt a takarót.

- Én nem tudom, hogy ők másfélék lennének - vallotta be, félig alvásba bódultan. - 'sz hallod, hogy csak cibált!

- Pedig elhiheted! - hallatszott a párna túlnansó feléről.

Aztán az éjszaka géniusza ráejtette mindkét titkokat bontogató gyermekszemre áldott kezét.

A szegény koraérett kis teremtésekre ráborult a minden gyermek édes, szűzi álma.

Egy csillag virrasztott ott fönn, a magasban. Fénye szelíden állapodott meg rajtuk, az ólomkarikákba foglalt ablak csillámlemezén keresztül.

Az Úrnak 1380-ik évében, Anjou Mária nászát fehér lapra, fehér íróvesszővel jegyezték be az angyalok...

8

- „Úr Istennek ingyenvaló kegyelméből tartom tíz parancsolatjait, Boldogságos Asszonyunknak Glória-mondásával, Szent Lászlónak merő devóciómmal. Valaki Krisztusnál nagyobb Istent imádhat, Máriánál főbb asszonyt asszonyolhat, Szent Lászlónál jelesebb királyt udvarolhat: az árthasson nekem e mai napon. Lévén pedig, hogy ezek aránt hármas biztosságban lakozhatok, én test szerint sárból vött, szegény tetemimet és gyarlandóságokban megszeplősült lelkemet e hármas protektorkodásba esmét beajánlom. Exorálom Ő Felségeket, de másokat is követek, kicsintül fogva nagyokig. Vaj lenne bocsánat s idvezülés! A háromszor szent - szent - szent - Seregek Ura Istene legyen háznagyom! Boldogságos Mária szívem kulcstartója és dicső Szent László úr koronám gyámola s példamutatóm, mind e mai napon, mind a többi látatlanban szabottakon - ámen.”

Lajos elvégezte szokott reggeli imáját.

Ajkai vágyban megcsókolták a térdeplő ezüstfeszületét.

Aztán a király fölkelt. Tökéletes béke töltötte el. Ilyen pillanatokban szinte örült a testét sujtoló megpróbáltatásoknak, s nagy erőt érzett a még eljövendők elviseléséhez.

Nem akart ma kedvezni ennek a porból lett testnek, s ezáltal az ima kegyelmében megfogyatkozni. Azért intett Le Guennek is, hogy csak tegye félre a balzsamosedényt, melyben sérelmes tagjainak kenőcsét tartogatták.

Öltözésnek látott. És Olivier, aki pontosan ismerte ura szokásait, némán segédkezett neki.

Lajos ma nem öltött fejedelmi pompát. Minden dísz nélkül való, mogyoróbarna karasiaposztó gúnyát hozatott elő, ugyanolyan sarukkal és sima gyolcs álladzókendővel. Olyanfajta ténykedéseinél, amilyenre most készült, szívesebben tanúsított egyszerűséget.

Mindössze egy tárgy volt, melyben öltözéke más közönséges emberekétől eltért. A kesztyű. Házon kívül általában viselték ugyan, ő azonban háznál, szobában is megkövetelte, és nélküle nem járt soha. Minden nap újat vett fel, s újnál a régit elégették. De ezt sem fényűzésből tette, mint ahogy talán környezete gondolta. Egész más okból. Rajta kívül egyedül Olivier tudta, hogy miért.

Most is ott állt, ezüsttálcán prezentálva egy kézfej körül aranycsipkével prémezett, tetején gyöngyökkel kivarrott, hattyúbőrből szabott készletet.

Lajos azonban rápillantott, és tagadólag intett.

- A barna cinnadoffot - mondta.

Ez volt a legegyszerűbb.

Felöltötte, és megállt hálóházának közepén.

- A füstölőt! - szólt befejezőleg.

E nélkül sem hagyta el soha belső termeit.

A füstről, mely lakosztálya környékét átjárta, természetesen tudomást kellett, hogy szerezzen az udvar. De megint csak királyi hódolatköveteléssel magyarázta a különben már meg is szokott tényt, hogy őfelsége napi munkájának kezdete előtt megtemjénezteti magát. Irigyei, ha talán akadtak is, nem merték érte megszólni. Rajongói meg, kik közé az egész tíz országra és három tengerre terjedő birodalom számítódott, Lajos hatalmas egyéniségét méltán megilletőnek ítélték a szokást, azzal együtt, hogy urukhoz három lépésnél közelebb senki sem hatolhatott, sem székét, dolgait kézzel nem illethette, sem pedig belső lakószobájába be nem léphetett. Sőt titkon büszkélkedtek is a derék magyar urak királyuknak e cézári szertartásaival, melyek a kor felfakadó humanista szellemébe jól beleillettek.

Megtörténvén a gyantagolyócskák elégetése is, Lajos nem időzött tovább. Végighaladt az egybenyitott fogadótermeken, s átment abba a szálába, melyet itt tartózkodásának napjaira már előzetesen tanácskozóteremmé alakítottak át.

A két főnemesi ajtónálló, Liszkay Pál és Kóroghy István azzal a megilletődött tisztelettel tárta ki előtte az ajtó szárnyait, melyet Lajos személye mindenkor felköltött, bárhol és bárkik közt jelent is meg.

A király beléptével az ajtót megint betették.

A két főúr a hosszú tanácskozóasztalhoz sietett, mely mellett már egy sereg más, országos előkelőség állt várakozólag.

A királyi rendes tanács tagjai voltak. Az ő összességük pótolta azt a fogyatékosságot, melyet egyetlenül lehetett volna talán felróni a nagy uralkodó kormányzatának, hogy tudniillik félretéve az ősi alkotmányos szokást, nem tartott országgyűléseket.

Valamikor uralkodása elején estek is hangok erről, s akadtak, akik keseregtek előtte, amiért lengyel országával törvénylátóbban bánik, mint velük.

Lajos azonban csak fölpillantott a hárkálókra, és ily kérdést tőn bús szelíden:

- Lennétek-e lengyelek, lengyel királyi székhely nélkül? Krakkóban nem irigyelhetik-e Budát? Házamat, magamat hol tartogatom? S nem egzekválom-é minden kívánságtokat s javaitokat így is? Bizony meg ne kötözzetek, kezeimet meg ne pántoljátok, jó uraim és szerelmes barátim! Mert jól meglássátok, hogy így nagyobbakat mívelhetek néktek, mintha csak annyit mívelnék, kit nékem előírnátok!

A kérelmezők szemébe felszökött a könny.

Kiérezték királyuk szavaiból szívének forró magyarságát, jóvoltukra való égedelmes törekvését, és nem zaklatták többé. A gyermeki bizalom, melyet a nép hatalmassá tévő, s szinte a bibliai patriárka atyákra emlékeztető uralkodója iránt táplált, még ezt a sarkalatos jogain esett súlyos csorbát is elfelejtette. A nemzet kiszolgáltatta kebeléből az országgyűlést pótló tanács tagjait, s ezek most mély meghajlással köszöntötték elnöklő fejüket.

Lajos komoly arccal viszonozta az üdvözlést.

Helyet foglalt, és engedélyt intett erre tanácsosainak is, akik rangjuk sorrendjében követték példáját.

Elsőnek Garay Miklós nádor bocsátkozott le helyére. Éppúgy, mint a király, mára őkegyelme is megvált külső ékességeitől. Sima szövésű fekete sályaposztó öltönyt hordott, övig érő félszerdolmánnyal, lószőrfonású övvel s hozzájuk fél lábszárig érő kordoványcsizmákkal. De jól illett neki ez a komoly egyszerűség. Csak még inkább előemelte büszke férfiasságát, magas alakjának sugár növését. Nem az a jelenség volt, akit általában szépnek szokás nevezni. Kissé mindig borongós homlokán és szigorú ajkai körül azonban annyi nemes egyenesség és tiszta emberi érzés tükrözött, hogy személyes érintkezésben még ellenségeit is elnémította velük. No igaz, hogy hát mögött aztán annál elkeseredettebben agyarkodtak ellene!

Sorban utána Kaplay Dömötör, a király galambősz hajú főpap kancellárja következett, szintén egyszerű, fahéjszínű talárisban. A Traunál vitézkedő Széchy Miklós tisztjét is ő vette át, valamint senescallus uramét, simontornyai Laczkfyét, akit ceremóniamesteri elfoglaltsága most távol tartott. Három szavazatot jelentett hát ő egymaga! De nem kellett tartani a hatalmaskodásától. A higgadt bölcsességű, sima modorú bíboros érsek mindig a békés megoldások hívének bizonyult.

Hogy ő elfoglalta helyét, a két tárnokmester, királyi és királynéi, Zámbó Miklós és Bebek György, szinte egyazon pillanatban bocsátkoztak székükre, ami csendes mosolyra fakasztotta a többi jelenlévőt. Ismerték azt a vetélkedést, mely a két főember közt villongott, kik közül az egyik a királyi, másik a királyénál királyibb asszonyszolgálat címén vitatta magának az elsőséget. A kor nőtisztelő lovagi szelleme meghagyta nekik a lehetőséget erre a mérkőzésre, melyet ők meg is ragadtak, minden kínálkozó alkalommal.

Kettejük közül Bebek urat lehetett vonzóbb jelenségnek mondani, míg a pöfeteg Zámbó Miklós apró szemei körött bujkált valami ravaszkodó vonás, ami nem tett kedvező hatást a szemlélőre. Azt az idegenkedést, melyet külseje keltett, egyébként híre is megerősíteni látszott. Mint az ország legfőbb zsidóbírája ellen gyakran érkezett az udvarhoz suttogás, mely különféle jogtalan nyerészkedésekről, sőt embertelenségekről is regélt. Szerencsétlenségére azonban a mindenféle rendszabályokkal úgyis keservesen sújtott gettónak, a Szombathelyi Kapu környéke, a vár köré szorult két Zsidó utca és a Szent György tér túlságosan távol estek a királyi udvartól, ha nem is a valóságban, de szellemiekben annál inkább. Zámbó Miklós pedig mindig talált valami hathatós módot, hogy az ellene fölmerülő panaszokat ijedt némaságba fojtsa.

A két kincstartó után ismét kettős méltóság foglalt helyet. Az Ákos nembeli pelsőczi Bebek Imre s a Zovárd nembeli bölcsi Zudar Péter. Mindkettő horvát-dalmata bán, a megosztott fontos hivatalban. Péter bán emellett még a királyi pohárnoki tisztséget is viselte.

Ennek a két száraz, mogorva uraságnak állandóan gondterhelt volt az ábrázata. Gyakran váltott türelmetlen tekintetükből nyilvánvalólag kitűnt, hogy lekicsinyelnek minden oly ügyet, mely az ő felelősségteljes hatáskörükön kívül állt.

Erdélyi vajda uram, Lossonczy László azonban még ettől a temérdek komolyságtól, sőt Szepesi Jakab országbíró dohos szomszédságától sem hagyta elnyomni derűs kedvét. Persze nála mindig csöndes volt otthon a háztáj! Erdély az ő, országgal bár szoros belső egységű, ám mégis egész sajátos állapota mellett, távol a békés fölszín alatt titkon egyre feszegető délszláv kérdésektől, vígan virágozhatott, s élhette az ő tudományos ínyességekben boldog világát.

Meg is látszott a világát élés László úr szép pirosra szívott orrán s ama tréfás hangon, melyen a legországosabb ügyekről is úgy szokott szólni, mintha pohárköszöntőt tartana. A király azonban nem neheztelt hívére ezért. Ellenkezőleg. A gyakran igen súlyos felelősségű tanakodások közepett Lossonczy jelentette számára a humor oázisát. Nemegyszer tódította is a vajdából kifakadó és egyébként sohasem tiszteletlen tréfákat.

Rajta kívül, mert a nemesi asszesszorok[3] nagyszámú megyei seregletét bajos, de meg háromszáztól hétszáz aranyforintig menő fizetésük mellett költséges is lett volna ide begyűjteni, már csak Kapolyi János orosz igazgató, Apród János szekretárius és Horváthy János macsói bán következtek.

Mikor mind elfészkelődött s a köhécselés is elült, hivatala után Liszkay Pál főajtónállót illette meg a szó.

- Őfelsége nevében – mondta - köszöntöm az ország báróit és főnagyjait. Isten kegyelme rajtunk! Ne tévesszék magnificentiáitok a szükséges csöndös állapotot, kit ha tévesztenének, könnyen in errorem eshetnénk. Egyébaránt azt is vegyék észbe, hogy őfölsége nem csupán engedi, hanem fölöttébb kívánja is minden egyes hozzászólását a szesszió dolgaihoz s minden hozzánk illő úri tisztességes dolgokhoz. Valahol valakik ellenkezésbe jutnának az ő opinioikban, ezt ugyan sértésnek ne vegyék, s viadalra ne fokadjonak. A legszigorúbb titkosságot pedig keményen megőrizzük. Ajtón kívül ne zúgjuk az utcát azokról, melyeket a belső tanács megbeszéllett.

Szerepét végezvén, Liszkay lebocsátkozott. Minden szem a királyra fordult. Várták szavait.

Lajos halk, de férfiasan zöngő hangon, mely olyan volt, mint a koboz mély húrjának zsongása, ezeket mondotta:

- Immár második sarjadékát nemzetségemnek, Máriát kisded gyermeki korában elkopuláltam. Szükség komprehenziójában lennie kigyelmeiteknek, hogy erre micsodás ok indított. Nem más, hanem hogy időben telnek napjaim, s lelkemben jár előkészítenem magamat a megoszláshoz. Holtom lettén is azonban nem akarom az országot bizonytalanságokban hagyni, hanem elrendezve akarom azt hagyni minden örökségi kérdésekben, hogy utánam is secure megállhasson. Ez okáért Hedvig lányomat Vilmos karantán hercegfi úrral szánom Magyarország trónusába, emezeket meg Lengyelország koronájába. Így mind Piast, mind Habsburg, mind luxemburgi régtől eredett kívánság teljesül, s nem szakad majd országimra a rossz szomszédság rákfenéje.

Lajos derengő kék szeme kibocsátott egy kis kékes felhőt. Aztán tovább fűzte:

- A Hedvig felől tett választásom okát circiter ösmerik kegyelmeitek. Nem más az, hanem egy jó kardra való támaszkodás. Jövendő apatársam, Lipót herceg úr, legderekabb katonafejedelem ma talán az egész földrészen. Ha eget nem is verdes hatalma, vitézségével jó tutor lehet baj esetén. Ami följebb Mária lányom mátkáját illeti...

Itt megint fölpillantott.

Tudta, hogy olyan ponthoz ért, mely mindenkit egyformán érdekelt, és hogy választása olyan természetű volt, melyet bár a köz szankcionált, de mélyében meg nem érthetett.

Valamivel nyomatékosabban függesztette hát hozzá:

- Tisztán megmondom, hogy Zsigmond hercegen én nem kaptam semmiért, hanem főképpen kaptam rajta pápa őszentsége közbenjárása miatt. Utolsó legyek, ki az országot külbefolyásnak átbocsássa! Mégis, nagy habok hányási után abba állapodtam, hogy in profundum: igaza van őszentségének! Köztem és boldogult ipam, IV. Károly császár úr közt békétlenségek adódtak. Pántolódtunk. Egymásra haddal estünk. Pedig hogy legyen ilyen, hogy szomszédos keresztény fejedelmek egymás vérét bocsássák, mikor keletről pogány kezek egyre orcátlanabbul emelgetik a félholdat? A törökbaj maholnap ránk törhet. Kell, hogy akkor legalább nyugat felé legyen szövetségesünk, kiben megakaszkodhassunk s magunkat vigore asszekurálhassuk! Mert jól meglássák kegyelmeitek, hogy valamikor lator török megindul, az nem másképp indul, hanem egyenesen reánk. Értésül vették-e ezeket, uraim? S ha nem, valakinek homály maradt az ő elméjében, bár ellenkezés is, ezt nekünk tisztán megmondja. Én szabadságot adok kérdezni.

Az urak egymásra tekingettek. Nézték, hogy él-e valaki az engedéllyel.

De csak az egy Horváthy János mozdult.

Sűrűn hunyorogva köhécselt a királyi felszabadításra.

- Egy valami...! - szólalt meg végül, kicsit vonakodva. - Nem tudhatom, hogy lenne ez lehető, holott...

- Csak ki vele! Bátran, macsói bán uram!

- ...úgy vélem, Zsigmond úrfi Kázmér lengyel király dédunokája...

- Faktum. Hát osztán!

- Mária hercegkisasszony pedig fölséged fennkölt anyjának unokája.

- Nem is kigyelmedé! - vakkant föl erdélyi vajda uram, közderültségre.

Lajos szája is mosolyra vonult.

De azért késedelem nélkül válaszolt:

- Mindezek jól tudvalévők. Talál bennek fönnakadnivalót kigyelmed?

- Csupán, hogy ugyanazon Kázmér, fölséged fennkölt anyjának testvére, s ez okon a gyermekek a negyedfokú vérség állapotában vannak, ami az összeházasodást...

- Nullo modo nem zárja ki! - csapott közbe váratlanul egy érces katonás hang.

A tanácsosok arra forgolódtak. Garay Nádor volt a közbeszóló.

S mialatt szigorú tekintetével visszalőtte Horváthy durcás pillantását, már bontotta is a kezében hozott pergamentekercset.

- Íme a pápai diszpenzáció! - felelt. - Tán nem hitte kigyelmed, hogy ezzel ne lett volna, aki törődjék? S akkor mire tartana az ország palatinust?

A két férfi egy pillanatig összehorgolt tekintettel nézegette egymást.

Aztán Horváthy ellegyintett a füle mögött.

- Vagy úgy... - dünnyögte, látszólag teljes meggyőzöttséggel. - Akkor hát semmit sem szóltam.

Nem. De annál többet gondolt! És ha lehetne puszta gondolattal ölni, Garay Miklós most holtan terül el ott a székén.

Két napon belül másodszor pörkölt Horváthy orra alá, aki egyébként sem szívelte őt!

Hej, nem hagyja ezt a mirigyes ember megtorlatlanul!

Egyelőre azonban hidegre tette a dühét, és Garay is visszarejtette a pergament a tokba.[4]

A tanács más ügyekre tért át.

A király részletes jelentést kért előbb az erdélyi, majd az orosz vajdától, a kezük alatt álló részek dolgai felől. De minthogy sem itt, sem a kisebb bánságok igazgatói részéről nem merült fel különösebb nyugtalanító körülmény, mihamarabb ezen a ponton is túlhaladt. Arra a tárgyra terelte a tanácsot, mely az ország jelenlegi állapotában egyedül tarthatott számot komoly megbeszélésre.

- Bebek Imre uram! - fordult a térdein türelmetlenül doboló horvát-dalmát bánhoz. - Meghagyjuk, hogy a délről való dolgoknak állapotát nekünk intimálná, s minket azok megoldására indukálna!

A bán nem várt két engedelmet.

Megkönnyebbült pillantást váltva bántársával, Zudar Péterrel, legott felállt, és hozzákezdett:

- Felséges úr és nemes lovag uraim! Hírem jüve róla, hogy a most folyó esztendő Szent György havának 21-ik napján, szentséges urunk, VI. Orbán pápa, Johanna nápolyi királyasszonyt trónjából kipusztította. Vélem hogy e hír őfelségénél alább még aligha jöve a fülekbe.

Jól gondolta.

Látszott ez a tanácsurak felélénkült orcáin s azon, ahogy kérdőleg a király felé tekingettek.

Lajos nyugodtan adott vissza minden pillantást. Majd mikor a meglepődés moraja elült, ismét odaintett a bánnak.

- Megálljunk, Bebek uram! Bár ez a hír nagy súllyal ponderál, nem jó, hogy vele kezdjük. Kit-kit az ő dolgai nemigen engednek ily szép számban a tanácsba bejárni, mint ahogy most történt. Tehát az szóm és parancsom, hogy a déli ügyeket retrospektíve, kezdetüktől fogva adnája itten elő.

Ott javasolta megfogni, annál az eseménynél, mely nemcsak Magyarországot, hanem az egész keresztény világot is érzékenyen érintette. Az egyházszakadásnál, amit ez a feslett életű koronás némber, férjének, András királyfinak gaz legyilkoltatója támasztott a világ jámbor hívői közt.

Lajos hangja szokatlanul kemény és éles lett ezeknél a szavaknál. Különben sápadt arca is fölhevült. Látszott rajta, hogy az idő még a mai napig sem gyógyította be azt a sebet, melyet ifjú szép öccsének gyalázatos megöletése ütött testvéri szívén. Hiába volt a nápolyi büntető hadjárat, mely életében egyszer a kegyetlenkedés határáig ragadtatta, és pápai átokkal is végződött. Sem a kitöltött bosszú, sem az egyházi feloldozás nem tudták a fájó emléket eltörülni. Aversa, a szörnyű események színhelye, örökre átkozott, gyilkosságra bujtó sógorasszonya, Johanna pedig gyűlöletes maradt lelke mélyén.

Nem is engedte vissza mindjárt a szót Bebek Imrének, hanem elborult hangon ő maga kezdett magyarázatba:

- Ötvenedik évét éli ez a hajdútáncos,[5] koronás puttana! Öcsémet beértve, három férjet nyűtt. Mégis, sem kora, sem bűnének emlékezetje, sem népe vagy a pápa rosszallása észre téríteni nem elegendők. Mesterkedései tartanak tovább. Négy esztendeje negyedik férjet választott, s minőt...! Itáliának még alsóbb állapotú asszonyai is, urokul el nem fogadják vala!

- Braunschweigi Ottó! - bólintott bele a kis szünetbe Zudar Péter bán.

- Tudjuk! - sóhajtott az ősz bíboros érsek, Kaplay Dömötör.

- Jöttment zsoldos, ki gyermekségétől béren szolgál Itáliában! - fortyogott Kapolyi, az oroszigazgató.

Sőt még a jámbor szekretárius, Apród János uram is haragba gurult.

- Ilyen gyalázat! Meg van mocskolva az egész lovagvilág! Az egész magas rokonság! Anjou Károly nemzetsége teuton vérrel elegyedik! Károlyé! Aki leverte a Manfrédokat, Conradinokat, és ebrúdon távoztatta Itáliából a németet!

- Hja, fiatal ménre vágyik a vén kabla is! - huncutkodott Lossonczy.

De a megbotránkozásban ezúttal elpuffant a tréfája. Az urak izgultak.

Még a nádor vasszobor arca is megpirult kissé, ahogy mondta:

- A firenzei köztársaság levelit tartjuk. Maga is infámiának nyilatkozza ezt a házasságot, tudós magiszter Collutio, a humanizmus jeles doktorának tollával! Négy esztendő sem elég ezt a fertelmeskedést elfelejteni!

Nem ám! Főképp, mert a gyilkos hírű botránykirályné azóta csak újabb tápot adott a felháborodásnak!

Érezvén, hogy eberkölcsű személyének legveszedelmesebb ellenségét természetszerűleg a minden téren tisztogató VI. Orbán pápában, Szent Péter utódjában kell rettegnie, nem átallotta a pápaság kérdésében is visszavonást szítani. Feltüzelte a pápa olasz származása miatt kelletlenkedő francia bíborosokat. Sikerült is kivinnie, hogy egy-két esztendeje ezek a törvényes egyházfő választását semmisnek nyilvánítsák, és új konklávéban Róbert genfi bíborost válasszák meg. Ez sem elég!

Johanna székhelyet is biztosított VII. Kelemen ellenpápának, aki beszállt Castello Dell'Uovo szigetvárába, mely aztán ugyanolyan hajmeresztő kicsapongások színhelye lőn, mint a királyasszonyi örömtanya.

Bebek Imre bán szemöldöke szigorúan összeráncolódott, mikor a királytól visszanyert szavával élve ehhez a ponthoz ért.

- De nem nőhetnek a fák az égig! - sújtott le becsületes szíve haragjában. - Mert a hitbéli s földi hatalmasok zenebonaságai, mint tűzre csordított olaj ömledtek ki a nyomorult népre, és kigyújták benne a szent harag hevét. Jó uraim, nemes lovagok, Isten sepreje elkezde munkálni! Nápoly nyílt rebellióra fakadt, és főpásztorunk eblelkű bitorlójának előbb Gaetába, onnan Avignonba kölleték menekülnie, a pártütő bíborosokkal egyaránt. Őszentsége kiközösíté őket Johannával együtt, s most mihozzánk fordul.

- Mellé állunk! - dördült Liszkay.

- Lovagi kardomra: ott leszünk! - zúdult mellére Kóroghynak is az ökle csomója.

- Itthon Isten s fölséges király nagymesterünk végzésiből úgyis rendben szénánk! Országunk sohasem hallaték ilyen bőviben lenni! A magyar lovagi szív pedig nem felejti, hogy a Madonnának ajánlott nemzet vagyunk! - csillant Dömötör kancellár aggastyánszeme ifjúi hévvel.

S látszott, hogy bármikor ő maga is kész egy kis kopjatörésre. Kapolyi oroszigazgató a hadak állapotát tette szóvá.

Oly nagy volt a sereg, ha felült, hogy inkább már arra kellett vigyázni, nehogy több katonát állítsanak az urak, mint amennyit a földmunkák szempontjából okos! Mert mióta a régi korhadt hadi rendszert eltörülték, s helyette a birtok arányában, az urak személyes vezérkedése és házi zászlaja alatt való, külön bandaseregek rendszerét behozták, nagy lett a vetélkedés! Titkon minden lovagúr arra vágyott, hogy a nyugati minta szerint divatba jött szép, fosztányos-köpenyes „beszélő címerekből” egyet elnyerhessen. (Hej, ügyes Anjou-kezek játszottak a magyar lélek instrumentumán!)

Erdélyi vajda uramba nem is fért a lelkesedés. Vígan kurjantott:

- Cignea cantioja legyen a vén hattyúnak a braunschweigi zsoldossal való búgadozása! Ráeresztünk egy-két tíz bandériumocskát, s megmejjesztjük három napon belül, forró víz nélkül is! Úri szavamra! Szálljon fölséged a hadak elejébe, s én beállítom mind a székelyimet! Szász-székeimet is behozom! Egymagunk Erdély, tenagyságaitok nélkül is, vállaljuk! Úgyis bőrünk reped már a nagy hízásban!

Lajos kedvvel figyelte a fölpezsdülő vetélkedést.

Minden újabb ajánlatnál világosodott egy emelettel homlokának márványpalotája. A múlt emlékein elkomorodott arca kisimult és megenyhült.

Hanem azért mégis leintette az ajánlkozást. Visszavette a szót:

- Csak lassan a testtel, bárók uraimék! - mondta. - Nekem elég volt negyven-egynehány - meg egy nápolyi hadjárat! Aversánál bal lábomba a nyíl, kit Laczkfy Están másodmagával, tizenkét rántással alig bírt kigyomlálni! Meg az átvészelt pestis, meg a zólyomi vadászat az ő huszonhárom medvemarásával, meg a többit engedem a füleknek! Nem rugódozhatok már, mint illo tempore! De nincs is most erre szükség. Íme, mit kegyelmetek még nem érthetnek...! Pápa szuperveniál nálam, segíteném meg atyámfiát, Durazzói Károly őméltóságát, hogy Johanna helyiben a nápolyi trónt elfoglalhassa. Szerelmes öcsém ugyan még ifjú, hanem itt udvarunknál neveltettük kicsinségétől, s ha ez a lovagi nevelés szégyent nem hoz, mint reméljük, elégnek tartom, ha neki az engedelmet megadjuk. Esküdjék föl, hogy új állapotában házamnak jövendő királysarjait háborítani nem fogja, aztán bár vágja ki magának a nápolyi trónját karddal. Én ráruházom valahány jogomat, kivel az Anjou nemzetség Sicilia fölött bír. Használja föl azt a hadi népemet, mely a Velence, Nápoly és Pádova miatt lett ügyekben úgyis Itália földjén áll, s fogjon munkába, in nomine Dei! Kérdem, egyezünk-e ebben a dologban?

Az urak, bár lehűltek kissé harci kedvükben, de azért készségesen adták be szavazataikat. Tudták, hogy Lajos mindig és mindenben elsőül az ország érdekét tartja szem előtt.

Már csupán a részletkérdésekre szorítkoztak.

- Pénzt nem küldünk-e az ifjú trónfoglaló lovagnak? - világosodtak fel Horváthy különben setét orcái, olyan szokatlan fénnyel, hogy az urak egy percig szinte meglepődve néztek rá.

- Zámbó Miklós tárnokmester majd ád javallatot! - bólintott a király.

Ez meg is történt, és oly forma szerint, hogy küldjön őfelsége hitellevelet az ifjú rokonnak, nehogy a hatalmas belső beruházások folytán most némileg megcsappant kincstár a készpénzkiadásnak kárát lássa.

A javaslat fölött napirendre tértek.

Még a hitellevél összegének és az átszármaztató személyének kijelölése maradt hátra.

Százezer aranyforint kölcsön mellett történt a döntés.

- Követünkül pedig...

S Lajos átpillantott az urakon. Tekintete Horváthy Jánoson akadt meg.

Hogy most olyan tündöklő volt ez az egyébként mogorva férfiarc, és mert szeméből mintha titkos vágyakozást vélt volna kiolvashatni, ez kedvre hangolta a királyt.

Odaintett.

- ...macsói bán, nemes Horváthy Jánost küldjük. Hogy meg a bánsága otthon addig kardalészában ne maradjon, Liszkay Pál uram, szálljon alá kigyelmed Macsóba, prokurálni!

- Isten áldja a királyt! - tört ki Horváthyból az őröm.

- Isten áldja az egy közönséges Egyház-aklot, Magyarországot és miattuk való ügyködésünket! - válaszolt Lajos.

Mindenki értette, hogy a szesszió mai munkája ezzel le is zárult, s a tanács befejeződött.

Az országbárók megvárták, míg őfelsége fölkél, aztán sorfaluk közt, lelkes éljenzés közepett, kibocsátották maguk közül.

- Mely agy és micsoda magyar szív! - ingatta fejét Apród János titkár. - Látszik, hogy a nagyanyai mag kárba nem veszett! Honültető Árpád vére kiütközik! Ami idegen meg szorult őfelségébe, Capet Hugó faja, s jó faj! Valahová kiüresült európai trónusokba kerültek ezek, érdekeiket mindenféle népeikének alá tudták teregetni! Amellett, hogy francúzok maradtak, s égbe felpökve maguk nyálát - eredetüknek tagadását - orcájukra nem vötték, lettek Nápolyban jó olaszokká, Hispániában spanyol-portugézekké, Británniában jó ángliusokká, nálunk meg...

Csak vert egyet pilláival Zámbó Miklós felé, elragadtatása jeléül. De a kincstartó nem ügyelt. Saját örömét örülte.

- Kecske is, káposzta is...! - hunyorgott. - Adtunk is pénzt Durazzói Károlynak, meg nem is. Mit szól kigyelmed?

Horváthy Jánoshoz intézte szavait. Történetesen azonban ő sem talált halló fülekre. János bánnak is külön ügye volt.

- Igazán királynak termett! - suttogta, delejezett tekintettel bámulva maga elé. - Vitéz is, ifjú is...

- De hát kire vél, nagyságod?

- Durazzói Károlyra, a jövendő nápolyi királyra! - lobbant Horváthy mélyen ülő szeme. - Majd meglássák, micsodás ember az! Meglátja még az ország! Meg az egész világ!

- No ez tisztára megbolondult - vont vállat a kincstartó. És dörmögve lépett odább:

- Nyáladék kölyökért hevülni, ahol Nagy Lajos hinti a fényt...!

Kardot kötött, s a többiek nyomában ő is elhagyta a termet.

9

Alig ért lakosztályáig a király, máris látogatót jelentettek neki. Tudós magiszter Radlicza János volt a jövevény. Lajos kérelmére a francia király választotta ki legjobb orvosai közül, s küldte el hozzá. Budáról irányították Nagyszombatba.

Őfelsége legott visszafordult hálóházának küszöbéről. Antekamerájában helyeztette el a karosszékét. Itt akarta fogadni az új doktort. Intett:

- Bocsásd be, Olivier!

A rövid várakozás alatt a türelmetlenségnek egy nála egész szokatlan kifejezése tükröződött az arcán. Halk és öntudatlan, tompa kis torokhangokat hallatott.

Szeme az ajtóra feszült.

Aztán egyetlen pillantással fogta föl a belépő, negyvenes éveinek kezdetén sejthető, magas alakú férfit.

Az elégedettségnek egy kurta fölélénkülése futott át rajta. Bólintott, és csupán az illem legszűkebb formaságaira engedve időt a jövevénynek, azonnal kérdéseket intézett hozzá:

- A montpellier-i híres orvosi iskola tanítványa, ugye, illustrissime?

- Előbb tanítványa, majd tudora - hangzott a nyugodt és öntudatos válasz.

- Úgy írják, lengyel eredetű?

- Kalisz vidékéről, lengyel nemesi szülőktől származom - szólalt meg egyszerre magyarul és hajolt meg könnyedén a doktor. - Mi lengyelek...

A király elértette.

A forgalmas szomszédságban javarészt tudtak magyarul. Hát ő is abbahagyta a latint.

- No derék! - mondta elismeréssel. - Eggyel több ok örülnöm, ha elfogadja szolgálatomat.

- Hivatásomban jár a genus hominum mindennémű szenvedései ellen harcolnom! És ha fölséged panaszai mélyszántatúak, mint hiszem...

- Bizony - lélegzett mélyet Lajos, észre sem véve, hogy Radlicza nem adózott külön bókkal az ő fejedelmi személyének, hanem csak általánosságban „emberi szenvedésekről” beszélt.

- Igen - ismételte. - Vannak panaszaim, s ezek koránt sem gyermeki kisded-nyögdicsélések! De hát... Honnan szupponálja, kigyelmed, erős mivoltjukat?

- Fölség, doktort több-kevésbé beteg ember hí csupán! - tért ki csöndes tréfával az orvos az egyenes válasz elől.

Lajos fürkészőleg ráncolta szemöldökét.

- Lát talán valami jelt? - tudakolta.

- Bátorkodom majd közleni, ha előbb engedelmével megegzamináltam fölségedet.

- Csakhogy ez nem olyan fölöttébb igen egyszerű! - emelkedék intésre Lajos kesztyűs keze. - Házamnál szokás, hogy mielőtt orvost fogadnék, annak előbb szabott követelményeknek kell magát alávetnie. Elsőbben is...

A mester érdeklődve figyelt.

Egy percre találkozott a tekintetük.

S az orvos szemét nem kerülte ki, hogy Lajos túl sietten kapta vissza pillantását.

Mintha zavart vett volna észre a király nézésében...!?

Az ő arca annál határozottabb kifejezést öltött.

Lajos folytatta:

- Elsőbben is obligálnia kell magát, hogy rajtam kívül más beteget nem gyámolít.

- Elfogadom.

- Más doktori renden lévő személyekkel nem tanakodik.

- Elfogadom.

- ...barátságokat nem köt.

- Elfogadom.

- Vendégeket nem lát.

- Elvállalom.

- Palotámban lakik és... egyedül!!

- Eddig is könyveimben temetkező rideglegény voltam, felség! Afféle „homo per se…” A kívánalom nem ütődik nehézségembe.

- De - jelent meg Lajos szemében ismét az előbbi könnyű zavar - lelkemben jár megmondanom, hogy ez a követelés szigorú...! Fölöttébb szigorú! Igen - fűzte tovább most már megszilárdult tekintettel -; igazából szinte a rabsággal egyetérő! Mert, illusztrisszime, a palotámat, bár környezetemet is, el sem hagyhatná. Őrségem kigyelmedé is... Ezen felül pedig esküt kell tennie, kitől ha legkisebben is eltávolodnék... Életéről sem felelhetnék többé. Hát jól gondolja meg, nemes uram!

Radlicza másodszor hajolt meg.

- Fölség, máris határoztam.

- Eszerint marad.

- Köteles hódolattal közlöm, hogy a föltételeket nem fogadhatom el.

- Hogyan...! - lepődött meg kissé Lajos, akit életében először ért visszautasítás.

A professzor nyugodtan mosolygott.

- Úgy, hogy ha fölséged puszta férfiúi ígéretemnek nem - akkor az eskümnek sem hihetne. Pro secundo, mert halálos fenyegetésnek terhin szolgálnom férhetetlennek érezném, fölséged, s a magam dignitásával is. Én, uram, nem hatalmaskodás alatt, hanem állapotommal járó úri böcsületes kötelmem-tudásomban kívántam kéztől lenni! S nem oly aránt parancsra, semmint szeretetből. Lévén pedig...

- Nos!

A király szeme fénylett. János mester állta. Előbbre jött.

- Felséged odatúlról, messziről hozatott - folytatta csöndes, részletező hanghordozással. - Nyilván, mert ajánlottak. De még nyilvábban, mivel instinktíve bízott tudásomhoz. Márpedig király nem tévedhet! Főképp nem olyan, mint fölséged hallatik lenni! Akkor meg ha ezek mind így vannak, fejem ottan üttesse felséged! Mert akkor nekem talán máris oly figyeléseket kelle eszközölnöm, kikért efféle jár, s ni, még bizon szimpliciter hallgatást sem fogadtam!

Lajos képedezett is, meg föl is derült. Aztán csak a derültség mellett maradt.

- Adta kevély lengyele! - csóválta fejét. - S no még hozzá csavaros eszű, nagy fő perforgató is...! De jó. Vagyon igazság abban, melyet mondott. Ahol bizalmatlansággal jőnek rám, helyében talán szintúgy... Szóval ez rendben!

- Fölséged...?

- Kedves nékem a kigyelmed szabad beszédje, lovagra valló gondolkodása. Elállok az eskü mellől, halál záradékkal. Beérem nemesi szavával, s emberemnek tartom.

- Én meg esküszöm, uram, hogy mától utolsó leheletemig, titkok legcsekélyebb kizúgása s minden kikötés nélkül, egész fölségedé vagyok. Úgy segítsen engem három személy egy bizony Isten!

Ez megint nagykeblű és lengyeles volt.

A két férfi pillantása ismét kereszteződött.

Most azonban egész más valami rejlett a mélyén, mint az eddigieknek! Megtelt a kölcsönös tetszés és vonzás bensőségével. Mintha mind a ketten arra eszméltek volna, hogy már hosszú esztendők óta ismerik egymást, s mintha ez a régi ismeretség telve volna a legbizalomgerjesztőbb tapasztalatokkal és kölcsönös becsüléssel... Szinte a barátsággal volt határos.

Lajos meghatottan bólintott új hívére:

- Köszönöm, uram! És köszönöm azt is, hogy meggyőzött. Szeretem az elmeéllel párosult bátorságot, kinek, hol lehet, szívesen engedek. Királyok is csak test szerint vagyunk, s egyaránt porból levénk! Mostantól hát lelkem Isten, tetemeimnek állapota pedig a kigyelmed keze közt...! Mától fogva orvosunkká vesszük. Azaz... Mert még egy dolgot kell tisztába raknunk itten...!

- Hallgatom, fölség!

Lajos arra utalt, hogy a legkorlátozatlanabb szabadság ellenére is, melyet új alattvalójának nyújtani kívánt, annak élete... talán mégsem volna biztonságban! Lehetnek fegyverek, bárdok, melyeket nem a királyi őrség keze forgat; melyek... nem is láthatók! De melyek azért nem kevésbé lesújthatnak az orvosra, hivatása közben...!

- Fölséged némely nyavalyák contagiosus voltára céloz!

- Úgy van - felelt Lajos egyszerűen.

S nyíltan megmondta, hogy oka van tartani bajának ilyen természetétől. Megkedvelte új emberét. És épp e rokon érzésnél fogva, igen, most már úgy vélte jobb is, ha önként fölmenti szolgálata alól, és eltávolítja környezetéből.

Magiszter Johannes azonban csak állt nyugodt komolyan. Mikor a király bevégezte szavait, ráemelte higgadt kék szemét.

- Fölség - felelt -, talán túl is bátorságosnak fog hatni, kit most mondandó vagyok! De én azért mégis kimondom! Ahogy nem késztethetett senki oly esküvésre, melyet nem kívántam tenni, úgy föl sem oldozhat, bár király is alóla, ha egyszer saját szántomból tettem. Én már fölséged híve vagyok, s ezen többé nem változtathatunk.

Egyébként sietett a megnyugtatással.

Nem csupán nemesember volt, hanem a Szent Lázár rend lovagja is azonkívül. Ama rendé, melyet II. Damase pápa fundált - melynek nagymestere is csak egy különös bajjal fertőzött beteg lehet, s melynek számos lazaretuma működött ma Franciaországban.

- Nekem magamnak is vala gondomra egy ily lazaretumom...

- Kigyelmed így hát nem tart...?

- Semmitől!

- Úgy akkor vizsgáljon meg, és segítsen minket Isten!

Lajos felhagyott a vonakodással.

Beszólította Olivier-t, s fölállt.

- Vetkeztessél!

Le Guen nekilátott.

Mialatt egymás után szabadította ki urát öltözetéből, Radlicza figyelmesen nézte. Legfőképp a homlokát és fülcimpáit nézte. Majd a kezeit.

Iromba fejű, cingár karú, lábú, nem valami tetszetős legény volt ez az Olivier. Arca fakó, földesbarna színű, mogorva és különösképpen mozgástalan. Homlokán a két szemöldök közt olajosan fénylett és táblákban fölemelkedett a bőr. A kis kerek kiemelkedéseket mély harántárkocskák választották el egymástól. Ettől olyan lett a derék Olivier arckifejezése, mintha folyvást töprengene valamin, vagy mintha az oroszlán arckifejezését utánozná. Füle szokottnál nagyobb és lefüggő cimpájú. Ruhákkal babráló kezei, annak ujjai karomszerűleg kissé meggörbültek. De azért meglepő ügyesen bánt velük! Igaz hogy bármivel foglalatoskodott, azt mindig erősen szem alatt tartotta.

A magiszter bólintott, és lélegzett egy mélyet.

Becsukta szemét. Mintha ezzel is jobban tudná figyelni, amit most figyelni kívánt, a vén szolga beszédét, melyet a segédkezés közben folytatott.

Érdesen és rekedten hatott ez a hang.

S János mester megint csak rábólintott.

Aztán a királyhoz lépett, aki lepleitől immár megszabadultan kiküldte inasát.

- Kegyeskedjék válaszolni nehány kérdésemre, fölség!

- Várjuk s felelünk.

- Minémű alkalmatlanságokat érzett bajának elein?

- Mintha ólomköd ült volna rám. Én, aki ötvennyolc körül való hadjáratot jártam, s vigore! minden jó ok nélkül egyszerre dermengő lettem.

- Kedvetlen?

- Dixi! Egész az aluszékonyságig! Nem ízledett ennem, bár java szakácsokat és új főajánlatú kóstolómestereket hozattam is. A digestióm...

- Tudvalévő! Amellett nagy forróságos hevülések! Nem?

- De igen. Ismét másszor az ellenkező. Vett a fagyoskodás, mint valami vénembert! Pedig mindössze negyvennyolc évet számlálok.

- Fájdalmak?

- A tagjaimban. Fölöttébb hasgatók.

- És mennyi ideje lehet ennek?

- Ha jól vesszük...

A király arcán látszott, hogy tűnődik.

- Három esztendő? Annál több!

- Várjunk csak...!

A magiszter egyáltalán nem türelmetlenkedett. Hagyta őfelségét lehunyt szemmel töprengeni. Sőt...

Örült is, hogy így fordult.

Észrevétlenül a fal mellé készített füstölőhöz lépett, s a csípővilláját beletartotta a parázsba. Aztán visszatért, és hirtelen, erősen hozzáértette a tüzes fogót Lajos födetlen hátához. Oda, a bal lapocka alá...

Egy pillanatig feszülten figyelt.

De amire várt, s amit most már egész szívvel kívánt volna is, nem teljesült.

A király meg sem mozdult.

- Sajnos, sajnos! - hagyta el a tudós ajkát egy hangtalan sóhaj. - Teljesen érzéketlen...

Hanem azért megpróbált még egy kísérletet.

A király jobb lapockáján egy szinte rajzszerűleg is pontosan ugyanolyan, tallér nagyságú barnás foltocska volt látható, mint a bal oldalin.

Gyorsan elővonta a tűt, mely orvosi talárjának fehér torokkihajtóját tartotta összefogva, és most ezt a tűt merítette a másik folt közepébe.

Megint várt.

De a hirtelen fájdalom összerándulása ismét elmaradt.

Lajos csak percek múlva s egész közömbösen nyitotta ki szemét.

- A gyermekek akkor már nagyocskák voltak - szólt. - Úgy vélem, magiszter, hogy öt esztendő...

- És fölséged íme, mégis derekas erőben! A baj tehát - ebből is látható - bár sokféle nyűgösséggel karonkózik, mégsem veszedelmes -, kerekítette ki a mondatot János mester, egész megváltozott s szinte könnyed hangon.

Lajos rávetette nagy kék szemét.

Majdnem a rémülettel határos öröm, a reménykedésnek és hálának olyan földöntúli sugárzása lobbant ebben a pillantásban, hogy a magiszternek gyorsan el kellett fordulnia, ha folytatni akarja a kegyes ámítást.

Így azonban sikerült megtartania a derűsen bizakodó hangot:

- Másik öt esztendő, felség, és elfelejtjük az előzők nyűgeit!

- Ember! Ha ez így volna!

- Így lesz; quod bene vertat!

- S itt, ezt, ezt látván is fönntartja kigyelmed...?

A király egy félbemaradt mozdulatot tett.

De aztán megadó arccal legyűrte büszkeségét. Kivonta mindkét karját a gyolcsneműből.

Könyök iránt, pontos egyformaságú rajzban, néhány kisebb foltocska tarkázta ezt a két kart, melyeken, ezektől eltekintve, nem is látszott semmi több rendkívüli. Hacsak nem a borító bőr aszalódott fonnyadtsága s a kéz fakó körmeinek kemény szárazsága.

A tudós ember megrázta a fejét.

- Fenntartom! - mondta rendületlenül.

- És... ezekre...?

Lajos most még tovább ment a magauralásban. Alsó lábszárát fedte föl.

Közben mereven figyelte azt az első hatást, melyet a látvány az orvosra gyakorolni fog.

A szegény láb a térd teljes izomzatát rajta viselte ugyan, forgón alul azonban egész botszerűvé sorvadt, és fagyökér formán összevissza facsarodott ujjakat viselt a láb fején.

De nem, Lajos hiába döfte át magiszter Johannest a kutató tekintetével!

Kibocsáthatta melléből a szorongást.

A tudóst egyáltalán nem szörnyítette el az elébe táruló kép. Arca nyugodt maradt és egykedvű.

- Harcosoknál, mint fölséged, gyakori - szólt. - Kihűlések s fölöttébbvaló fáradalmak okozta morbus. Vagyis jobban csak afféle szépséghiba. Szerencsére födött részeken, mely csizmába tett foszlánybélésekkel és salavári vendégszár-duplázattal, mint eddig, könnyen elrejthető. Járásban gátoltatása nemigen lészen fölségednek, a fájdalom meg majd egészen elmúlik. Biz' e pogány bosszankodtatás...!

- Nem... több?

Ezt hogy „több”, szinte ájult lehelettel kérdezte Lajos.

Szívének elbotló dobbanása, a meggyőzetés emésztő vágya, egy gyarló emberi test egész vívódása a gyönyörű életért rezdült kérdésében.

És igen! már a hit. Hogy letelnek a nyűgök! A jövőnek testet-lelket fenyegető réme mind a tegnapé! A király ember maradhat, s az ember a lét ezer örömjogának boldog birtokosa...

Ó, csudavilágban szárnyalt most Lajos! Csudálatosabban, mint akkor, midőn épségének zavartalan tulajdonában volt, s még nem értette át igazán, hogy mi is az a kincs, amivel bír! Ma, hogy hosszú esztendőkön át egyre veszendőbbnek vélte, s így egyszerre váratlan ajándékul kapta vissza, most, csak most érezte, mi az „egészség”...!

Elfordult, hogy palástolja esendő embertermészetének felindulását.

De ugyanazon percben, mikor ez a mozdulata beteljesült, mintha hirtelen leoltottak volna bentről, szellemének felsugárzó palotájában minden világosságot.

Arca összelohadt, elfakult. Tekintete megállt és elmeredt.

A földön ott látta heverni az ezüst parázscsíptetőt...

És e pillanatban János mesternek azt a szerencsétlen sietős mozdulatát is felfogta, mellyel a derék tudós a tűt kebelébe készült visszarejteni.

Szúróeszköz...! Égetőszerszám...! Ismerte már mind a kettőnek jelentőségét azokból a vizsgálatokból, melyeken korábbi orvosa átvitte! Az érdemes Deméndy László úr, aki előtt szintén nem lehetett titok, ám aki pap létére ő maga sem titkolhatott semmit mulandósággal eljegyzett betege előtt...

Milyen gyors volt a zuhanás onnan fentről, fentről, ahová annyi repeséssel, az emberi életösztön és boldogságvágy olyan kibontott szárnycsapásaival repült...! Milyen bűvöletesen szép volt a percnyi kósza álom és, Teremtőm! milyen rideg, milyen dermesztő az ébredés!

De már nem idegen világban, nem.

Ó, a lemondásokban otthonos, a csalódásokban jól iskolázott volt Lajos! Talaján állt...

Pillanatok alatt eszmélt a tudatra, hogy mi magaslaton éri Isten sújtoló bal keze, és hogy mit kell, mit illik, mit méltó tennie...

A perzselt szőnyegen heverő eszközre mutatott.

- Nem árt fölemelni! - szólt immár teljes nyugalommal. - Még bajt okozhatna. És a tűt is, csak illessze vissza szépen, kigyelmed!

- Fölség...!

Lajos elhárítólag szegezte előre tenyerét:

- Tehát lepra - válaszolt jóságos mosollyal ajkai körött. - Igaz a gyanú; ugye, illustrisszime? Sose búsuljon! Semmi meglepetés! Több mint esztendeje járogatok e tudattal. S ezentúl tovább... Mert kigyelmed, jó fiam, még szívétől indíttatva sem kísérli meg többé az ámítást, nemde! A férfihoz, a nemeshez, a lovaghoz fordulok itt! Udvari népem s családom. Kicsin gyermekeim, kiket elfertéztethetek. Országaim, melyeket a jó állapot vajmi tűnő biztonságában egy funestus fordulat zavarosságainak kitennem, vétkellenék. Mindig tudnom kell, hányat ütött az órám! Készülhessek a megoszláshoz, mert ha indisposite halok meg, ezen a reménytelenségben maradt szolgáim egymást összevágják, javaimnak nagy kapdosásában. Hát vigyázhassak és vigilálhassak, valamiképp ezt a mi urunk Jézus Krisztus meghagyá nekünk...

A férfi ott állt előtte, megrendülten és sajátságos szégyenkezéssel, melyet maga sem tudott volna hamarjában gyökérszálaira bontani. Még ahhoz a kicsinységérzéshez hasonlított legjobban ez a megszégyenültség, mely néhanapján kiváló mesterek műremekeinél elöntötte, mikor összehasonlítást tett a tökéletes szobor vagy kép gigászi főalakja s önmaga közt. Vagy amit hajón utaztában tapasztalt, mikor látóhatárán tenger és ég végtelenjei összeölelköztek.

Anélkül, hogy valami megvesztegető hősi mozdulatot tett volna, abból a többi halandóéval egyformán alkotott testű férfiból, sőt fokozott pusztulékonyságának biztos tudatában is kiérezte a fölötte és mások fölött lévőt, az emberileg nagyot, a bensőleg királyt.

Lelke zengő visszhangot vert az előtte megtáruló, hatalmas vonzású titokra, a jóságra.

Elöntötte a sürgető vágy, hasonlóképp jónak, jónak, jónak lenni! Fennkölt fejedelmi tilalomra nem hallgatni! Kiérezni mögüle az enyészettől mélyen belül mégis irtózva idegenkedő örök embert, és irgalmazni...!

Bár egy sugárnyi reményt meghagyhatna legalább, hosszú, fekete utakra induló szegény földi vándorban, ebben a férfiban, akit mélyen becsült, és máris egész szívéből szeretett!

Ha visszalophatná belé s melengethetné a drága lángocskát, mígnem üt majd a csontkalapácsú óra, melynek szavára megszűnik a gyönyörű alkalom: emberrel jót tehetni idelent...! Mikor majd az ő egész tanult bölcsessége siralmasan megimbolyodik, okossága csődöt mond, s úgy elomlik egy láthatatlan kéz intésére, mintha sohasem is lett volna...