Borítószöveg

– Én mégis gyűlölöm Sztálint – Staube kiitta a konyakját –, következetlen volt, puhány, nem volt mersze határozni a legfontosabb kérdésekben, az értelmiség és a parasztság szövetségét játszotta ki a proletariátus ellen... szarházi, kibaszott egy szarházi! Az a legundorítóbb, amikor egy zseniális ember képtelen jól sáfárkodni a tehetségével. A Vörös Hadsereg lefejezése a harmincas évek elején a legnagyobb jótétemény lett volna, de 37-ben és 40-ben a legnagyobb bűn volt! Az elhájasodott parasztság likvidálása, a parasztgazdaságok kirablása, a kolhoztized bevezetése mind-mind zseniális lépés, nagyszerű, de...

Egy féllábú veterán, aki átélte Leningrád blokádját (vagy mégse?), egy szexterápiát gyakorló országos bajnok sportlövőnő, egy sztahanovista funkcionárius és egy kisfiú (akinek nemzedéke talán még „megmentheti Oroszországot”): ők a négyek. A négyek terveznek és szerveznek valamit, valami fontos, talányos és titkos, talán megváltó tettre készülnek. Ennek érdekében gyilkolnak, kínoznak, őket kínozzák, az emberi lelemény legvégső határait feszegető kegyetlenséggel. Gyötrelmek és kínok árán haladnak a cél felé, és jutnak el a távoli... hová is?

Vlagyimir Szorokin regénye a szovjethatalom alatt született, annak a végnapjaiban. Talán annak a totális diktatúrának akarta megadni a kegyelemdöfést.

Hová juthat el az ember erőszakkal és kegyetlenséggel?

A kérdés nyitott. És félő, hogy a válasz napjainkban fog megérkezni.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Владимир Сорокин: Сердца четырех

Издательство Corpus, 2021

Fordította és az utószót írta Hetényi Zsuzsa

© 1991 Vladimir Szorokin

Hungarian translation © 2022 Hetényi Zsuzsa

Utószó © 2022 Hetényi Zsuzsa

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-620-028-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1. fejezet

OLEG BERÚGTA AZ AJTÓT, és bement a pékségbe. Nem voltak sokan. Odament a polchoz, levett két húszkopekes fehéret és egy fél vekni feketét. Beállt egy nő mögé a sorba. Hamar sorra került.

– Ötven – mondta az ősz hajú pénztárosnő.

Oleg átadott egy rubelt.

– Ötven vissza – nyújtotta a pénztáros a visszajárót.

Oleg a melléhez szorította a kenyereket, és kiment. Az utcán elővett egy műanyag zacskót, és ahogy rakta bele a kenyeret, az egyik fehér kicsúszott a kezéből, és egy pocsolyába esett.

– Az ördögbe…

Lehajolt és fölvette. A kenyér piszkos lett és vizes. Oleg kidobta a szemétbe. Aztán jobban megfogta a zacskót, és elindult hazafelé.

– Hé, te fiú, várj csak! – szólt rá valaki a háta mögül.

Oleg hátranézett. Egy öregember lépett oda hozzá botra támaszkodva. Szürke, viseltes kabát és füles katonai szőrmesapka volt rajta. Bal kezében szatyor, benne fekete kenyér. Az öreg csontos arca nyugodt volt.

– Várj csak – szólt ismét –, hogy hívnak?

– Engem? Oleg – felelte Oleg.

– Engem pedig Henrik Ivanicsnak. Mondd csak, Oleg, nagyon sietsz?

– Nem annyira.

Az öreg biccentett.

– Akkor jó. Biztos ott abban a toronyházban laksz, eltaláltam?

– El – mondta Oleg röpke mosollyal.

– Na, akkor rendben volnánk. Én egy kicsit odébb, az Óceán mellett – mosolygott vissza az öreg. – Szóval, Oleg, ha tényleg nem sietsz, akkor ballagjunk egy darabon együtt a mi közös útirányunkban, és diskuráljunk el egy kicsit. Beszédem lenne veled.

Elindultak egymás mellett.

– Tudod, Oleg, azt utálom a világon a legjobban, ha prédikál valaki. Soha nem bírtam tisztelni az olyan embereket, akik másokat kioktatnak. Emlékszem, még a háború előtt elküldtek egy úttörőtáborba, és a csapatvezetőnk folyton csak papolt. Állandóan arra tanított minket, kölyköket, milyennek is kéne lennünk. Szóval végül is megszöktem abból a táborból…

Az öreg egy darabig szótlanul ment tovább, csak a műlába nyikorgott, nézte maga előtt az utat. Aztán újra beszélni kezdett.

– Amikor kitört a háború, tizennégy éves voltam. Te hány éves vagy?

– Tizenhárom.

– Tizenhárom. Na és a leningrádi blokádról már hallottál?

– Hát, hallottam…

– Szóval hallottál – ismételte meg az öreg, nagyot sóhajtott, és folytatta. – Csak a nagymama és a kisebb húgom, Verocska maradt életben akkor. Apám az első napon, június 22-én, Breszt alatt… A bátyám Harkovnál… És az anyám is. A Vasziljevszkij-szigeten egy óvóhely omlott rá. Így maradtunk meg mi, az öregje meg a legapraja. A nagyi egy kórházban kapott munkát, Verocska ment vele az ügyeletbe, én meg a gyárba. Nem gyereknek való munka volt, amire betanítottak, a katyusákba való lövedékeket szereltem össze. Két és fél év alatt annyit összeraktam, hogy egy egész hadosztálynyi fasisztára elég lett volna. Úgy ám. Ha nem lettek volna azok a tetves fejesek, azzal a Zsdanovval az élen, a város egész normálisan kibírt volna mindent. De azok a disznók a seggükkel gondolkodtak, és kikészítettek minket, nem gondoskodtak ennivalóról, és nem is tudták megóvni, ami volt. A németek már az elején szétbombázták a badajevi raktárakat, nagy lángokkal égett az egész, mi, kölykök meg ott röhögtünk rajta. Nem értettük, mi vár ránk. Égett minden, a liszt, a vaj, a cukor. Télen aztán az asszonyok kijártak oda, összekaparták a földet, aztán megfőzték és leszűrték. Azt mondják, édes volt a leve. A cukortól. Szóval a napi kenyérfejadag dolgozóknak húsz deka, családtagoknak tizenkettő és fél. Ahogy a Ladoga-tó befagyott, Verocskát elküldtük a jégen, „az élet ösvényén”, ahogy akkor mondták, az ország belsejébe. Én ültettem föl a teherautóra. A nagyi csak sírdogált, hányta magára a keresztet: legalább a gyerek túléli. Aztán amikor a blokádot feloldották, megtudtam, hogy Verocska soha nem érkezett meg. Lecsaptak rájuk a németek, hat teherautó, tele gyerekekkel és sebesülttel – mind a jég alá…

Az öreg megállt, előszedett egy gyűrött zsebkendőt, kifújta az orrát.

– Hát ilyenek történtek akkor, Oleg. De el akartam neked mesélni egy esetet. A blokád alatti második télen volt. A legnehezebb időszak. Lehet, hogy csak azért éltem túl, mert kölyök voltam. A nagyi meghalt. A szomszédok meghaltak. Egymás után. Minden reggel elvittek valakit, szánkón. Én meg a gyárban. Ha az öntödébe bement az ember, ott meg tudott melegedni. Aztán vissza az összeszereléshez. Újév előtti este eljött hozzám a papám kollégája, Vaszilij Nyikolajevics Koseljov. Azelőtt is be-benézett néha, konzervet hozott vagy kását. A nagyit is segített eltemetni. Bejön, és azt mondja, na, te élmunkás, öltözz. Hová, kérdezem. Titok, mondja. Újévi ajándék. Felöltöztem. Elindultunk. Elvitt a kenyérgyárba. A hátsó bejáraton vitt be. És egyenesen az irodájába. Az ottani pártbizottság titkára volt. Kulcsra zárta az ajtót. Kinyitotta a páncélszekrényt, elővett egy doboz húskonzervet meg egy felszeletelt kenyeret. Szaharinos forró vizet töltött nekem. Na egyél, te sztahanovista, mondta. De ne siess vele. Rávetettem magam a húsra, a kenyérre. Tudod, Oleg, te arra a kenyérre nem is mondanád azt, hogy kenyér. Fekete volt, mint a feketeföld, nehéz, vizes. De akkor nekem az édesebb volt, mint bármilyen torta. Befaltam mindent, leöblítettem a forró vízzel, és simán berúgtam tőle, eldőltem, meg se tudtam mozdulni. Felemelt, a kályha mellé fektetett egy szalmazsákra, aludj reggelig, mondta. Ő éjjel-nappal ott dolgozott. Én meg csak feküdtem ott ájultan, megszűnt számomra a világ. Másnap reggel felébresztett, újra megetetett, de most már nem annyira. Most pedig gyerünk, megmutatom neked a mi birodalmunkat. Azzal végigvitt a műhelyeken. Ezernyi veknit láttam, többezernyit. Csak úsztak a futószalagon, mintha álmodtam volna. Soha nem fogom elfelejteni. Aztán bevitt a raktárba. Állt ott egy láda. A morzsás láda. A futószalag végéhez rakták oda, a morzsa gyűlt bele. Úgy ám. Fogja Vaszilij Nyikolajevics a lapátot, és telitölti a halinacsizmámat. Azzal a morzsával. És azt mondja: „Boldog újévet, Leningrád védője! Most pedig eridj haza, de meg ne állj a portánál!” Kimentem. Megyek végig a városon, mindenütt hó, szétlőtt házak. A csizmámban meg ropog a morzsa. Melegít. Nagyon jó. Ezen a morzsán egy hétig eléltem, beosztottam. Apránként ettem. Azért maradtam életben, mert az az ember teleszórta morzsával a csizmámat. Hát, ez az egész történet. Na, de meg is érkeztünk a házatokhoz. – Az öreg a toronyházra mutatott a botjával.

Oleg egy szót sem szólt. Az öreg megigazította a füles sapkáját, köhintett egyet.

– Tudod, Oleg, ez jutott most az eszembe. Amikor kidobtad a kenyeret a szemétbe. Eszembe jutott a morzsa, a jéggé fagyott nagyi. Az éhezéstől felpuffadt halott szomszédok. Eszembe jutott, és arra gondoltam, az ördög vigye el, mégiscsak tiszta őrület az élet. Én akkor úgy óvtam a morzsákat, mint a szemem fényét, meg patkányokra vadásztam, most pedig a szemétbe hajigálják a fehér kenyeret. Nevetséges és szomorú. Minek volt az a sok szenvedés? Minek az a sok halál?

Elhallgatott.

– Hát… izé. Én… szóval. Máskor nem fog előfordulni – ígérte Oleg.

– Biztos? – mosolyodott el szomorúan az öreg.

– Aha.

– Megígéred?

– Meg.

– Na, hála istennek. Bevallom, izgultam pedig, amikor megszólítottalak. Gondoltam, egy darabig még elhallgatja ez a fiú az öreg faszit, aztán elmenekül, mint én akkor az úttörőtáborból.

– Ugyan már, dehogyis. Megértettem. Tényleg hülye voltam. Soha többet nem dobok ki kenyeret.

– Nagyszerű. Nagyon jó. Nem tudom, hogy vannak ezzel a többiek, de én hiszek a ti nemzedéketekben. Hiszek. Ti fogjátok megmenteni Oroszországot. Biztos vagyok benne. Nem tartottalak föl?

– Á, dehogy. Egyáltalán.

– Nem akarsz most te engem hazakísérni? Ott lakom, ni.

– Dehogynem, persze. Adja ide a szatyrát!

– Köszönöm.

Az öreg mosolyogva átadta a hálót, szabad kezét a fiú vállára tette, és elindultak egymás mellett.

– Hol sebesült meg? – kérdezte Oleg.

– A lábam? Hát, ez egy másik történet. Az sem rossz, kész regény. De mára elég a szomorúságból. Hányadikos vagy?

– Hatodikos. Abban az iskolában, ni.

– Aha. Na és hogy megy a tanulás?

– Jól.

– Vannak igazi barátaid?

– Akadnak.

– Na és barátnő?

Oleg megvonta a vállát, és felnevetett.

– Miért, ideje már, hogy férfinak érezd magad. Ebben a korban meg kell tanulni udvarolni a lányoknak. Aztán egy vagy másfél év múlva már baszni is lehet velük. Vagy azt hiszed, még korai?

– Á, nem – nevetett Oleg. – Nem hiszem.

– Helyes. Én sem gondoltam akkoriban. Képzelheted, hány csaj meg asszony maradt férj és férfi nélkül a blokád után. Ahogy mentem végig a Nyevszkijen, csak bámultak rám. Olyan hívogatóan. Egyszer elmentem moziba. Az első mozi a blokád után. Az Alekszandr Nyevszkijt játszották. Egy nő ült mellettem. A film közepén érzem, hogy a térdemre teszi a kezét. Meg se mozdulok. Ő meg kigombolta a sliccemet, és megfogta a farkam. És közben reszket, mint a nyárfalevél. Én csak ültem. Lehajolt, és szopni kezdett. Tudod, milyen kellemes? Egyenesen a szájába élveztem el. A vásznon pedig megy a jégmezei csata! Aztán a fülembe súgja: gyere fel hozzám. Hát felmentünk. A Lityejnijen lakott. Egész nap és egész éjjel basztunk. Mi mindent nem csinált velem! Úgy tudott leszopni, ahogy senki. Olyan finoman, gyöngéden, hogy egykettőre elélveztem. Téged még senki nem szopott le?

– Nem – rázta a fejét Oleg.

– Nem baj, előtted az élet. Na, meg is érkeztünk. – Az öreg megállt egy ötemeletes blokkház előtt. – Itt az én falum, itt az én honom.{1} Köszönöm a sétát.

– Nincs mit.

Oleg visszaadta az öregnek a szatyrát.

– Hohó, hát ez meg mi? – Az öreg botjával egy zöld vasúti kocsira mutatott a fák között, ahol az építkezésen dolgozó munkások szoktak öltözni. Az ajtaja félig nyitva állt. – Öreg kalóz vagyok, nem hagyhatom ki. Utánam, matrózinas! – Azzal magasba lendítette a hálót, és a kocsi felé sántikált.

Oleg követte.

– Az ajtó tárva-nyitva, lakat nincs, a lámpa nem ég. Semmi kétség, itt jártak a rézbőrűek!

Odamentek a kocsihoz. Az öreg fellépdelt a lépcsőn, bement. Kitapogatta a villanykapcsolót, megcsattogtatta.

– Aha, nincs villany. Utánam, Oleg!

Oleg belépett. A kocsi belsejében alig volt hely. Festék- és szarszag terjengett benne. Az utcai lámpa bevilágított az ablakon, pisla fényében asztalt, székeket, ládákat, festékes dobozokat és rongyokat lehetett kivenni.

– Hát akkor – mormogta az öreg, azzal hirtelen eldobta a botját és a kenyeret, térdre esett Oleg előtt, műlába ügyetlenül félrebicsaklott. Megragadta Oleg kezét. – Oleg, édesem, hallgass meg… Szerencsétlen öregember vagyok, háborús sebesült, belerokkantam a munkába, drágám… nekem nincs más örömöm, csak a kenyér és a margarin… Oleg, édes kicsi fiam, kérlek szépen, engedd meg, hogy leszopjalak, engedd meg, Krisztus szerelmére kérlek!

Oleg hátrálni kezdett az ajtó felé, de az öregember görcsösen szorította a kezét.

– Édesem, édesem, olyan jó lesz neked, olyan finom, rögtön rá fogsz jönni, milyen jó… és megtanulod, és akkor a lányokkal is mindjárt könnyebb lesz, engedd meg egy kicsit, drágám, adok neked egy tízest, itt van, ni!

Az öreg elővett a zsebéből egy csomó papírpénzt.

– Itt van, nesze, egy tízes, meg még egy. Legyen huszonöt, édesem! Krisztus szerelmére kérlek!

– Ne már… – Oleg kitépte magát az öreg kezéből, és kiugrott az ajtón, közben levert egy csikkel teli konzervdobozt.

Az öreg elvesztette az egyensúlyát, a földre esett, és egy ideig ott feküdt és hüppögött meg mormogott magában.

Az ajtóban egyszer csak megjelent egy fiú.

– Oleg! Könyörgök! – rándult össze az öreg.

– Nem Oleg – felelte halkan a fiú, és belépett.

– Szerjozska? Szaglászol utánam, te szemét… Uramisten…

– Jól van, Henrik Ivanics, mindent elmesélek Rebrovnak – mondta a fiú, és becsukta az ajtót.

– Hogy te mekkora egy szemét vagy – forgolódott az öreg, ahogy próbált fölállni. – Mennyi szemét, szar alak, uramisten, micsoda aljas népség…

A fiú az ablakhoz lépett, megállt, és onnan nézte, mit csinál az öreg. Az megtalálta a botját, összeszedte a pénzét, és térden állva begyűrte a kabátzsebébe.

– És mindenki ellenem van. Minden és mindenki. Pedig nem vagyok én bohóc. Uramisten…

– De hiszen aláírta a szerződést, mégis megint… – szólalt meg a fiú.

– Szerjozsa… Szerjozsa! – Az öreg odacsúszott hozzá, átölelte a lábát, arcát a dzsekijéhez szorította. – Szívtelenek… az emberek…

Hirtelen ellökte magától, és szinte kiabálta:

– Te disznó, te engem ne oktass ki!

– Én aztán nem fogom kioktatni. Majd Rebrov megteszi.

– Köpök rá, köpök! – Az öreg reszketni kezdett. – Szarok és hugyozok rátok! Szarok-hugyozok! Aljasok! Én vagyok a főnök, én!

– Mind főnökök vagyunk…

A fiú kibámult az ablakon.

– És még valami, Szerjozsa – mondta az öreg szigorúan. – Te velem ne veszekedj!

– Én ugyan nem veszekszem.

A fiú rálehelt az üvegre, majd letörölte ujjával a bepárásodott részt.

– Na, gyerünk! – kezdte kigombolni a fiú nadrágját az öreg. A fiú kelletlenül felsóhajtott, aztán segített neki. Az öreg megragadta a fiú meztelen fenekét, szájával elkapta a kicsi fütyit, és nyögdécselve megmerevedett. Szerjozsa rálehelt az üvegre, és a párás részre egy horogkeresztet rajzolt. Az öreg nyögött. Inas keze a fiú fenekét markolászta. A fiú megfogta a fejét, és mozogni kezdett, segített neki. Az öreg egyre hangosabban nyögött. Oldalra kinyújtott műlába remegett, ritmikusan kopogott, ahogy az asztal lábának verődött. A fiú becsukta a szemét. Szája kinyílt.

– Szorosan – szólalt meg.

Az öreg felnyögött.

– Szorosan, szorosan – suttogta Szerjozsa. – Szorosan, na, szorosan…

Az öreg nyögött. A fiú kétszer összerándult, majd mozdulatlanná dermedt. Az öreg elengedte, hátrahanyatlott, és mohón, hüppögve zihálni kezdett.

– Jaj… úú… de finom édes… jaj – mormogta. A fiú lehajolt, és felhúzta a nadrágját. – Úú… Istenke harmatja… én kicsikém… – Az öreg megcsókolta a fiú farkát, megtörölte a száját, és nagy nehezen feltápászkodott.

Szerjozsa begombolta a nadrágját, megigazította a dzsekijét, és elővett a zsebéből egy láncon függő órát.

– Három perc múlva hét.

– A kibaszott jó édesanyját… rögtön… rögtön… hú… – Az öreg nekidőlt a ládáknak, és a szívéhez kapott. – Hadd fújjam ki magam… húha…

– A gázt nem felejtette el? – kérdezte Szerjozsa.

– Minden rendben… jaj. Hirtelen álltam föl, megszédültem… hú… na, menjünk!

Az öreg ellökte magát a ládáktól, kilépett, és óvatosan lement a lépcsőn.

– Henrik Ivanics, hát a kenyér? – kérdezte Szerjozsa, amikor kifelé menet észrevette a hálót.

– A fasznak se kell – morogta az öreg.

AZ ÖREG BECSENGETETT, három rövidet, egy hosszút. Az ajtó azonnal kinyílt, gyorsan bementek Szerjozsával.

– Henrik Ivanics, mire véljem ezt? – kérdezte Rebrov, és beakasztotta a biztonsági láncot. – Szerjozsa?

– Mire vélje, mire vélje… – morogta az öreg, és kigombolta a kabátját. – Hát arra, hogy már nem harmincöt éves vagyok, hanem hatvanhat.

– Viktor Valentyinics, még nem ért véget a csúcsforgalom – mondta Szerjozsa, azzal levette a sapkáját, és a fogasra dobta.

– Húsz perc! Ez azért túlzás! – mondta Rebrov, és lesegítette az öregről a kabátját.

– Jól van, jól van – motyogta az öreg, és levette a kalucsniját, besegítve a botja végével.

Végigmentek az előszobán, és beléptek egy nagy, üres szobába. Pesztrecova az ablakpárkányon ült, és cigarettázott.

– Staube, édesem! Szerjozsenyka! – Leugrott, odament hozzájuk, és mindkettejüket megcsókolta.

– Isten hozta, Olga Vlagyimirovna, isten hozta! – nevetett az öreg.

– Olka! – mosolygott a fiú.

– Szabálysértők! – nevetett a nő.

– Barátaim, ezen nem nevetni kell, inkább sírni. – Rebrov egy nyitott bőrönd fölé hajolt. – Ha minden ilyen összevissza megy, én kiszállok a buliból. A legjobb emberem Kijevben van.

– Vitya, semmi pánik. – Pesztrecova a padlóra dobta a cigarettáját, és eltaposta a csizmájával. – Van még egy rakás időnk.

– Meg hát… tulajdonképpen hova rohanunk? Indul a vonatunk, vagy mi van? – Staube belenézett a bőröndbe. – Ojjojjoj! Maga aztán nem vesztegette az időt, Viktor Valentyinovics.

A bőrönd tele volt mindenféle szerszámmal, fém alkatrésszel, rudakkal és lemezekkel.

– Hát nem.

Rebrov kivett egy plexinyelű vésőt és egy kalapácsot, és kitette a padlóra.

– A szprék maguknál vannak?

– Itt van – mondta Staube, és a zsebébe nyúlt.

– Tartsátok készenlétben! – Rebrov becsukta a bőröndöt, és kiegyenesedett. – Nahát akkor. Figyelmet kérek.

Az ablakhoz ment, gondosan behúzta a koszos függönyt, megfordult, és a kezét dörzsölve beszélni kezdett.

– Nos. Amire ma sor kerül, csak hogy tudjátok, nem az 1. sz. Művelet, hanem az 1. sz. Előművelet. Ennek megfelelően a dőléssorozat, a kapitalista és a fénytomboláció értékéből visszaveszünk. Kezdjük!

Mindnyájan vetkőzni kezdtek, ruhájukat a padlóra tették.

Pesztrecova segített az öregnek, lekapcsolta a műlábát a csonkról. Rebrov meztelenül odament a szoba sarkában álló nagy kockához. A kockát vastag furnérból állították össze, egyik oldalához négy bőrszíjból készült hurok volt erősítve. Rebrov leguggolt, karját a hurkokba fűzte, majd felállt, a kockát a hátán tartva. Olga és Szerjozsa odavezették Staubét a kockához.

– A tetőt! – vezényelte Rebrov.

Olga levette a kockáról a felső lapot, és az asztalra tette. Azután segítettek a meztelen Staubénak, hogy bemásszon a kockába.

– Megvan – dörmögte Staube a kockából.

Olga visszatette a lapot, becsukta Staubét. Szerjozsa odaadott neki egy kalapácsot és négy szöget. Olga beillesztette a négy szöget a kocka tetejének négy sarkán lévő négy nyílásba, és rászögezte a lapot a kockára.

– Na, hogy esik? – hallatszott tompán a kockából.

– Bírom, bírom – felelte Rebrov, és még jobban szétterpesztette a lábát.

Olga hasmánt befeküdt a két lába közé, Szerjozsa pedig hanyatt ráfeküdt Olga hátára.

– Kész! – jelentette ki Rebrov jó hangosan.

Staube köhintett egyet, és belekezdett.

– 54, 18, 76, 92, 31, 72, 72, 82, 35, 41, 87, 55, 81, 44, 49, 38, 55, 55, 31, 84, 46, 54, 21, 13, 78, 19, 63, 20, 76, 42, 71, 39, 86, 24, 91, 23, 17, 11, 73, 82, 18, 68, 93, 44, 72, 13, 22, 58, 72, 91, 83, 24, 66, 71, 62, 82, 12, 74, 48, 55, 81, 24, 83, 77, 62, 72, 29, 33, 71, 99, 26, 83, 32, 94, 57, 44, 64, 21, 78, 42, 98, 53, 55, 72, 21, 15, 76, 18, 18, 44, 69, 72, 98, 20.

Azután Olga folytatta:

– Szte, ipu, aro, szte, csaje, poji, szte, goje, uva, szte, ogo, ano, szte, zaje, heu, szte, acsa, loje, szte, ezse, iti, szte, avu, ubo, szte, ene, olo, szte, odo, ave, szte, jizse, asza, szte, uko, lao, szte, suja, szaji, szte, naje, jako, szte, dija, szaje, szte, ira, szio, szte, java, juko, szte, zao, mio, szte, huo, dia, szte.

Olga után Szerjozsa folytatta:

– Kék, kék, sárga, narancssárga, kék, vörös, zöld, zöld, sárga, lila, égkék, vörös, zöld, lila, sárga, égkék, kék, zöld, narancssárga, narancssárga, vörös, lila, sárga, sárga, kék, égkék, vörös, zöld, kék, lila, égkék, narancssárga, narancssárga.

Azután Rebrov énekelni kezdett:

– Szó, dó, fá, fá, szó, mi, ré, lá, fá, fá, ti, szó, dó, dó, ti, szó, fá, ré, lá, lá, mi, ti, dó, ré, ré, fá, szó, ti, lá, dó, lá, fá, szó, mi, fá, lá, lá, dó, ré, mi, ti, fá, lá, szó, ré, mi, lá, dó, mi, lá, lá, szó, dó, fá, lá, ti, ré, dó, ti, ti, ré, fá, mi, ti, dó, szó, szó, dó, fá, lá, ti, mi, mi, lá, ré, dó, mi, ti, ti, dó, fá, lá, szó, mi, ti, ré.

Szerjozsa felkelt. Olga is felkelt. Segítettek Rebrovnak, leengedték a kockát a padlóra. Rebrov kivette a karját a hurkokból, fogta a vésőt, és leszedte a fölszegezett fedőlapot.

– Hopp! – Staube kimászott a kockából, fél lábon a műlábához ugrált. Olga segített neki felcsatolni a műlábát, és felvette a földről térdig érő szárú zöld alsógatyáját.

– Ezt már magam veszem föl, Olga Vlagyimirovna. Köszönöm. – Kivette a nő kezéből a gatyát, a falnak támaszkodott, és ügyesen belebújt.

– Nagyszerű. – Rebrov kivette a furnérlemezből a szögeket, és a helyére tette a lapot. – Minden nagyon jól ment, csak te, Szerjozsa, beszélj kicsit érthetőbben, ne nyeld el a szavak végét.

– Aha. – Szerjozsa a földön ült, és a zokniját húzta.

– És élesen, jó élesen – jegyezte meg Staube. – Élesen és világosan. Egy-két, egy-két!

Amikor mindnyájan felöltöztek, Rebrov az órájára nézett.

– Oké. Indulás!

Kimentek az előszobába, vették a kabátjukat.

– Henrik Ivanics, a szprék! – mondta Rebrov.

Staube elővett a zsebéből három kis doboz szprét.

– Egy magánál marad, kettőt adjon ide nekünk!

Rebrov is elvett egyet, és Olga is.

– Na és a rongyok? – kérdezte Szerjozsa, miközben felvette a sapkáját.

– Tényleg! A rongyok – kapott észbe Rebrov. – A fürdőszobában vannak.

Négy nedves gyapjúronggyal jött vissza a fürdőszobából.

– Itt van. Mindenkinek egy. Most nagyon figyeljetek! Bal kézzel fogjátok, tehát a bal zsebbe kerül. Na most… a fedezés?

Olga megütögette a dzsekije belső zsebét.

– Itt van.

Staube a kabátzsebébe dugta a kezét.

– Megvan.

– Nagyszerű. – Rebrov felvett egy bőrsapkát. – A kulcs?

Szerjozsa odaadta neki a kulcsot egy kulcstartón.

– Kész? – Rebrov Olga szemébe nézett.

Olga bólintott.

– Na, akkor induljunk! – Azzal kinyitotta az ajtót.

– Isten segedelmével – suttogta Staube, kiment, és elindult lefelé a lépcsőn. A többiek követték.

Az udvaron Rebrov és Olga egy szürke Zsiguli felé indult, miközben az öreg és a fiú az íves kapualjon keresztül kiment az utcára. Rebrov beindította az autót, megfordult és kihajtott. Staube és a gyerek egy szétvert újságosbódénál ültek be.

– Szerjozsa, mióta is köröznek téged? – kérdezte Rebrov, miközben kigördült a Szadovoje körútra.

– Három hónapja és hat napja – válaszolt a fiú.

– Három hónap! – csóválta meg a fejét Staube. – Hogy szalad az idő…

– Szóval a házatoknál minden kutya megismer – mondta Rebrov.

– Meg – bólintott Szerjozsa –, de a kispadon a vénasszonyok tutira megismernek.

– Van kispad a lépcsőházatoknál?

– Nem baj, majd én beviszem. – Olga sercintett a gyufával, rágyújtott.

– Nem lenne jobb éjjel?

– Őrültség. Az egész ház alszik, mindent hallani…

– Mondom, hogy beviszem, senki se fog ráismerni.

– Cö-cö.

Elhagyták a Zubovszkaja teret, és a Krími híd előtt befordultak a Frunze rakpartra.

– Mondom, hogyan csináljuk – szólalt meg Rebrov. – Először én megyek be, aztán Henrik Ivanics. Aztán maga Szerjozsával.

– Ahogy akarja – sóhajtott Staube.

– Szerjozsa, mondd, hogy merre kell menni!

– Itt a közért, és a következő ház a miénk. Az enyém.

– Aha, akkor itt megállunk.

Rebrov bekanyarodott, és leállította a kocsit az út mellett, egy drapp Volga mögé.

– Na, akkor vegyük át! – fordult hátra. – Ne felejtsétek el a rongyokat! És ha szükség lesz rá, fedezés. Olga Vlagyimirovna, itt magára számítok.

– Ne aggódjon – mosolyodott el Olga.

– A hármas lépcsőház. Ott jobbra – mutatta Szerjozsa.

Rebrov kiszállt, és bement a ház udvarára. A hármas lépcsőház melletti kispadon két öregasszony ült. Rebrov felhajtotta a kabátja gallérját, és gyorsan bement a házba. Felment a harmadikra, és beállt a szemétledobó mellé. Vagy négy perc múlva Staube szállt ki a liftből. Szinte vele egy időben megérkezett Olga és Szerjozsa.

– Oké. – Rebrov intett a fejével, mire odaléptek a szépen kipárnázott ajtóhoz. Kivette a kulcsot, de aztán újra zsebre tette. – Nem. Inkább te csöngess be!

– Kettes változat?

– Igen. Olja.

Olga kigombolta a kabátját. Szerjozsa becsöngetett.

– Ki az? – kérdezte bentről egy női hang.

– Én vagyok az, anyu.

Kinyílt az ajtó, és Szerjozsa rögtön a nyakába ugrott az alacsony szőke asszonynak.

– Anyu! Anyuci!

– Szergej! Szergej! Szergej! – kiabálta az asszony, Szerjozsát ölelgetve. – Kolja! Kolja! Szergej!

Egy sovány férfi rohant oda hozzájuk, megragadta Szerjozsa fejét, és magához szorította.

– Szergej! Szergej! Szergej! – kiabálta az asszony.

– Anyuci, apu, várjatok… nem egyedül jöttem…

– Szergej! Szergej! Nem bírom! Nem bírom! – reszketett az asszony.

A férfi hangtalanul zokogott.

– Anyuci, itt vagyok, élek, várjál, anyuci.

– Ligyija Petrovna, ne izgassa föl magát, most már mindennek vége, elmúlt – mondta Rebrov mosolyogva.

– Igen. Hála istennek – nevetett Staube.

– Nem bírom ki! Szergej! – reszketett az asszony, és magához szorította Szerjozsát.

– Anyu… várj… ez itt Viktor Valentyinovics és Olga Vlagyimirovna a bűnügyi osztályról… anyu…

A férfi nyerte vissza először az önuralmát.

– Fáradjanak beljebb, tessék… – Tenyerével megtörölte az arcát, és megfogta az asszony kezét. – Lida, nyugodj meg, minden rendbe jött.

– Anyu, de anyu… várj…

– Igen, igen, kerüljenek beljebb… Szerjozsa, jaj, Szergej… – Megölelte Szerjozsát, és félrehúzódott vele.

Rebrov, Olga és Staube bementek. A férfi becsukta a bejárati ajtót.

– Pedig épp tegnap hívtam magukat… azt a Fedcsenkót – préselte ki magából a férfi nagy nehezen. – Ő meg azt mondta csak, hogy keressük, keressük…

– A tegnap az tegnap volt, ma pedig ma van.

– Jaj, megszakad a szívem! – Az asszony a halántékához kapott, és megrázta a fejét. – Szergej, Szergej, mit tettél velünk!

– Hát, azért nem csak ő a hibás – mondta Rebrov.

– Végső soron mindenki hibás volt – fűzte hozzá halkan Olga.

– Mit állunk itt, kerüljenek már beljebb! – Azzal az asszony bement a szobába, közben Szerjozsát maga mellett tartotta átölelve.

– Csak egy percre – mondta Rebrov, és mindnyájan bementek a szobába.

– De hát hol voltál, hol a csudában? – ingatta a fejét az asszony.

– Hát igen… Mi mindent művelhettél… – A férfi leült a díványra, de észbe kapott és felállt. – Elvtársak, üljenek le, mért álldogálnak…

– Köszönjük, nincs nagyon üldögélni való időnk. – Rebrov a kabátzsebébe dugta a kezét. – Szerjozsa, mondd meg! Tudod, hogy van egy meglepetésünk.

– Igen, anyu, van egy meglepetésünk. – Szerjozsa kibontakozott az asszony öleléséből. – Gyere ide, anyu, és te is, apu, üljetek le ide a díványra, és figyeljetek! Csak, izé, ne szakítsatok félbe!

– Hát félbeszakítás nélkül nehéz lesz – nevetett föl Olga.

– Megpróbáljuk – ült le sóhajtva az asszony a díványra. A férfi leült mellé.

– Most jön a rongy – mondta Rebrov nyugodtan.

Mind a négyen kivették a nedves rongyot a zsebükből, eltakarták vele az arcukat és a szájukat. Rebrov jobb kezével előrelendítette a szprét, és lefújta vele a férfi és az asszony arcát. Azok felkiáltottak, arcukhoz kaptak, és tehetetlenül lecsúsztak a díványról a padlóra.

– Hátra, távolodj! – vezényelt Rebrov, miközben ő már futott is el a lezuhant testektől. Mindannyian az ablakhoz hátráltak.

A férfi és az asszony kicsit még rángatózott, majd természetellenes testhelyzetben megmerevedett.

Rebrov a zsebébe tette a szprét, de a rongyot továbbra is az arcán tartotta, úgy mondta:

– Olja. Csak semmi kapkodás.

Olga, bal kézzel arcához szorítva a rongyot, kivett a dzsekije zsebéből egy hangtompítós, összeszerelhető sportpisztolyt, és a testekhez lépett.

– Ne túl közelről – javasolta Staube.

Olga ügyesen és gyorsan célzott, fejbe lőtte a földön fekvőket.

– Adj még nekik! – parancsolta Rebrov.

Még két tompa csattanás hallatszott, a két fej megrándult, az üres patronok a padlóra estek.

– Még fél perc. – Rebrov várt egy kicsit, aztán zsebre tette a rongyot. – Most lehet.

Mindenki eltette a rongyot. Olga elrakta a pisztolyt, Szerjozsa felvette a négy töltényhüvelyt.

Rebrov széttárta a kabátját, bal szárnya különböző belső zsebeiből elővett egy nagy sebészollót, egy bedugaszolt kémcsövet és egy kis üveg átlátszó folyadékot.

– Először az anyát – adta át az üvegcsét és a kémcsövet Staubénak. Olga és Szerjozsa a hátára fordították az asszony holttestét. Az asszony arca vérben úszott, szemgolyója kiszakadt a szemüregből.

– Henrik Ivanics – dörmögte Rebrov, ahogy az ollóval a holttest arca fölé hajolt.

Staube odavitte és kinyitotta a kémcsövet. Rebrov gyorsan lenyisszantotta az ajkakat, és beletette a kémcsőbe. Staube ráöntötte az átlátszó folyadékot az üvegcséből, és bedugaszolta.

– Így ni. – Rebrovnak csupa vér lett a keze, beletörölte a holttest pulóverébe. – Most jön az apa.

Olga és Szerjozsa hanyatt fordították a férfi holttestét, kigombolták és félig lehúzták a nadrágját, majd az alsónadrágját is.

– Szerjozsa!

Rebrov lehúzta a holttest nemi szervén a fitymát, levágta a makkot, és gyorsan beletette Szerjozsa szájába, aki odahajolt. Szerjozsa szopogatni kezdte a makkot, óvatosan forgatta a szájában. Olga megtörölte egy zsebkendővel a fiú száját.

– A doboz a hálószobában van?

Rebrov elvette Olgától a zsebkendőt, és megtörölte vele az ollót.

Szerjozsa bólintott, és a kezével mutatta az irányt. Olga kiment. Rebrov a kabátzsebébe tette az ajkakat tartalmazó kémcsövet, az üvegcsét és az ollót. Olga egy arab ládikával jött vissza. Rebrov kivett a zsebéből egy fekete nejlonzacskót, Olga beletette a ládikát.

– Jól van. – Rebrov körülnézett. – Ez minden?

– Csak innék egy kis vizet. – Staube kisántikált a konyhába.

– Nem akarsz valamit magaddal hozni? – kérdezte Rebrov Szerjozsát.

Szerjozsa elmélyülten szopogatta a makkot.

– Szerjozsa! – lökte meg Olga a fiú vállát.

Az ránézett, és megrázta a fejét. Azután mégis hirtelen kiment a szobából, és azonnal visszajött egy plüsskrokodillal. A krokodil régi volt, már több helyen kiszakadt.

– Á. Nocsak. – Rebrov bólintott, majd a holttestekre nézett. – Na, akkor menjünk!

Kimentek a szobából az előszobába.

– Henrik Ivanovics, jön már? – Rebrov az ajtóhoz lépett.

– Jövök, jövök. – Staube kilépett a konyhából.

– Akkor először mi ketten megyünk, aztán ők.

– Oké.

Rebrov kinyitotta az ajtót, és kiment. Staube követte.

Olga becsukta mögöttük az ajtót, és háttal nekidőlt. Szerjozsa a krokodilt nézegette, és szopogatta a makkot.

– Hiányzott? – kérdezte Olga.

A fiú bólintott.

– Régen megvan?

Szerjozsa felmutatta három ujját.

– Csak hároméves? És mitől ilyen megviselt?

– A… a na… gyié volt – mondta ki nagy nehezen.

Olga az ajtóhoz tapasztotta a fülét, hallgatózott. Szerjozsa is az ajtóra tapadt.

– Kész. Menjünk! – mondta Olga, és kinyitotta az ajtót.

Kiléptek. Olga óvatosan becsukta az ajtót, kézen fogta Szerjozsát, és vezette lefelé a lépcsőn.

– Lent is ugyanúgy – mormogta Olga.

Amikor a kapuhoz értek, Szerjozsa átölelte Olgát, és üvölteni kezdett.

– Vitya, hagyd már abba! – szólt rá hangosan Olga.

Szerjozsa arcát a nő dzsekijéhez szorította, és még hangosabban üvöltött.

– Vitya, Vitya! – nevette el magát Olga. – Hagyd már abba, nem vagy már kisbaba.

Kiléptek a házból, elmentek a padon ülő öregasszonyok mellett. Nagy pelyhekben hullott a hó.

Egymást átölelve átmentek az udvaron, és befordultak a kocsi felé. Rebrov, amint meglátta őket, begyújtotta a motort, és elindult, hogy megforduljon.

– Na mi van, még nem fulladtál meg? – Olga kinyitotta a Zsiguli hátsó ajtaját.

– Möm-möm – felelte Szerjozsa, és bemászott a krokodillal a kocsiba.

Olga ráérősen körülnézett, és ő is beszállt.

– Minden rendben? – kérdezte Rebrov, és sebességbe tette a kocsit.

– Minden rendben. – Olga megkönnyebbülten hátrahajtotta fejét az ülésen.

– A villanyt kikapcsoltátok?

– Nem.

– Kár. – Rebrov kikanyarodott a rakpartra.

– Nem mondtad. – Olga elővette és kinyitotta a cigarettatárcáját.

– Olga Vlagyimirovna, de hiszen már nem gyerek.

– Nem vagyok gyerek. – Olga belefújt egy papirósza szopókájába, és rágyújtott.

– Adjon egyet nekem is!

Rebrov hátranyújtotta a kezét, Olga beletett egyet.

Rebrov rágyújtott, és hangosan kifújta a füstöt.

– Szar ügy. De most már mindegy.

– Visszamehetek – nevetett föl Olga.

– Ugyan már! – mordult föl Staube. – Késő bánat eb gondolat, Olga Vlagyimirovna.

– Szerjozsa, mit mondott a nagybátyád, mikor érkezik? – kérdezte Rebrov.

A fiú kiköpte a makkot a tenyerébe.

– Újévre.

Rebrov bólintott. Kikanyarodtak a Szadovoje körútra.

Olga elővette a pisztolyt, kivette a tárat, betett négy patront a hiányzók helyére. Szerjozsa a makkot nézegette.

– Szopjad rendesen! – Olga visszahúzta a závárt.

A fiú újra szájába vette a makkot, és ide-oda forgatta kezében a krokodilt.

– Voltam ma a Cserjomuski piacon – mondta Rebrov.

– Drága? – kérdezte Staube.

– A legolcsóbb hús tizenöt rubel, a legdrágább huszonöt. A sós uborka hét, a körte egy tízes.

– Tiszta rablás – csóválta meg a fejét Staube.

– És csipkét vettél? – Olga elrakta a pisztolyát.

– Igen.

– Olga Vlagyimirovna, na és milyen volt a pétervári útja? – kérdezte Staube.

– Szörnyű.

– Komolyan? Történt valami?

– Igen, de szomorú történet.

Rebrov hunyorgott, mert a szemébe ment a füst.

– Egy olyan történet, amely az emberek érzéketlenségéről, közömbösségéről és ostobaságáról szól. Reggel érkeztem meg, meglátogattam Boriszt, elhoztam a zsozsót. Aztán elmentem Ilja Anatoljicshoz, átadtam a szurkot meg a lóvéból a részét. Kint lakik a fenében, a városon túl, amíg odaértem, amíg ez meg az, úgy kivoltam, mint a kutya. Aztán ahogy szoktam, irány a nagyi. Gondoltam, egyből be a kádba, aztán egy kis konyak…

– Hát azt szereti, tudom! – nevetett Staube.

– Megérkezem, csöngetek. Sehol senki. Egy óráig csöngettem. Aztán bementem a szomszédokhoz. Tizenöt éve laknak egymás mellett, de csak látásból ismerik. Mondják, hogy régen nem látták. Hívom az egyetlen barátnőjét, Marija Markovnát. Már egy hónapja hívogatja, de hiába. Azt mondja, hívom, hívom, de senki nem veszi föl. Már nem jár ki a nagyi, nyolcvankét éves. Azelőtt mindent maga csinált, vásárolni is járt. Elmentem a házmesterhez, rendőrt hívtak, lakatost, tanúkat. Feltörték az ajtót. Már a szagból minden világos volt. Bemegyünk. És…

– Olga Vlagyimirovna, nagyon kérem, ne folytassa. – Staube a fülére tapasztotta a tenyerét.

– Na és először életemben láttam kukacos embert. Kukacos nagymamát. Csak a bőre volt meg, belül pedig csupa kukac. Mozogtak benne, és olyan volt, mintha a nagymama el akarna mászni. Jöttek a hullaházból, és kértek egy viaszosvászon terítőt, hogy fel tudják vele emelni a nagyit. És amikor kifelé vitték…

– Olga Vlagyimirovna! Olga Vlagyimirovna! Nagyon kérem, nagyon szépen kérem! Miért csinálja ezt velem?! Kérem!

– Bocsásson meg, drága Staube. Csak nagyon kimerültem. – Olga hátradőlt az ülésen. – Egyenesen a halotti torról jövök.

– Szörnyű, szörnyű! Senki nem akadt, aki eljött volna hozzá, becsöngetett volna. Ilyenek lettek az emberek. Te jóságos úristen!

– Hát igen – sóhajtott föl Rebrov. – És akkor még csodálkozunk, milyen lelketlenek a mai fiatalok. Holott mi magunk vagyunk a hibásak.

– De nem igaz, én emlékszem a háborús évekre, meg a háború utániakra! – Staube levette a sapkáját, végigsimította ősz haját. – Milyen nehéz volt, milyen rosszul éltünk! De nem emlékszem egyetlen közömbös emberre sem! Mindenféle volt, szemtelen, zsugori, elvadult, de közömbös, az nem! Közömbös, az nem!

Szerjozsa kiköpte a makkot a kezébe.

– Ugye én nem vagyok közömbös?

– Veled minden rendben van – mosolyodott el Rebrov.

– Te egy Timur vagy! – nevetett Olga. – Igaz, nincs csapatod. Na, mi van, nem bírod már szopni, belefáradtál? Add akkor ide…

Ráhajolt Szerjozsa tenyerére, és a szájával vette el a makkot, majd megrázta a fejét.

– Finom? – kérdezte Szerjozsa.

Olga bólintott.

Befordultak a Mir sugárútra. Nagy pelyhekben hullott a hó. A Jaroszlavszkij úton mentek tovább, majd balra fordultak. Az út havas erdőn keresztül vezetett, és vagy három kilométer múlva egy három méter magas zöld kerítésnek futott.

Rebrov dudált egyet.

– Huhh… nem is igaz, hogy megérkeztünk – szuszogott Staube, és felvette a sapkáját.

– Viktor Valentyinics, miért van itt mindig több hó, mint Moszkvában? – kérdezte Szerjozsa.

– Északabbra esik. Hidegebb van.

A kapu mellett kinyílt egy ajtó, kijött egy rendőr, vállára vetett bundában.

Rebrov leengedte az ablakot.

– Jó napot! Nem temette be magukat itt a hó?

– Üdvözlet. – A rendőr közelebb jött, benézett, megfordult, és bement.

A kapu kinyílt, lassan behajtottak.

– Nincs egy cigijük? – A rendőr a sorompó melletti kis ház előtt állt.

– Dehogy nincs. – Rebrov lefékezett. – Nyinocska, hol van a cigi?

Olga odanyújtotta a cigarettatárcáját. Rebrov kinyitotta, és a rendőr felé nyújtotta.

– Köszönöm. Igor Ivanovics nem jön?

– Nem hinném, hogy újév előtt megérkezne.

A rendőr rágyújtott. Tovább hajtottak az egyenes, behavazott úton. A sűrű fenyvesben nagy néha fel-felsejlett egy-egy dácsa körvonala. Jobbra fordultak, és megint kerítéshez érkeztek. Rebrov kiszállt, kinyitotta és kihajtotta a kaput.

– Szerjozsa, zárd be!

Begördültek. Szerjozsa kiszállt, becsukta a kaput, és visszabújt a kocsiba. Száz méterrel beljebb egy nagy, emeletes ház bukkant föl. A kocsi behajtott elé, és megállt. Kiszálltak.

– Hűha! – ráncolta össze a szemöldökét Staube, ahogy a ház felé sántikált. – Viktor Valentyinovics, el kell takarítani a havat az útról.

Rebrov kivett két táskát a csomagtartóból.

– Majd holnap, mindent holnap.

Szerjozsa hógolyót gyúrt, hátba dobta Olgát. Olga nem fordult meg, úgy fenyegette meg az öklével.

Bementek a házba. Staube felgyújtotta a lámpát. Levetkőztek a tágas előtérben, kabátjukat hatalmas szarvasagancsokra akasztották. Rebrov odanyújtott egy barna táskát Olgának.

– Ez rögtön megy is a konyhába. Készítse el!

– Igen, Olga Vlagyimirovna, készítse el, nagyon kérem. – Staube óvatosan levette a kalucsniját. – Tizenkettőkor ebédeltem egy szörnyű kifőzdében. Rettenetesen éhes vagyok.

– Én pedig nem is ebédeltem. – Szerjozsa ügyesen feldobta sapkáját a szarvasagancsra. – Viktor Valentyinics, megnézhetem Voroncovot?

– Várj, majd mind együtt megyünk.

– Hadd menjek én előre!

– Nem, nem. Rád most szükségem van. Menjünk a dolgozószobába!

Rebrov elindult felfelé az emeletre a széles, szőnyeggel fedett lépcsőn, kezében egy fekete táskával.

– De miért nem…

A fiú kelletlenül követte, közben a krokodillal csapkodta a lábát.

Olga a konyhában zörgött az edénnyel. Staube bement a vécébe.

A dolgozószobában Rebrov meggyújtotta a lámpát az íróasztalon, kivette a táskából a ládikát, az asztalra tette. Elővette az ajkakat tartalmazó kémcsövet, a fény felé tartotta.

– Rendben.

Szerjozsa a könyvgerinceket nézegette, rengeteg volt.

– Viktor Valentyinics, mi az, hogy termodinamika?

– Termodinamika? – Rebrov betette a kémcsövet egy rácsos tartóba, több hasonló mellé. – Őszintén szólva… nem tudom pontosan… gyere ide, légy szíves.

Rebrov kinyitotta a ládikát. Szerjozsa odament. A ládikában iratok voltak, pénz, egy köteg levél, ékszerek kis dobozokban, egy gyöngyházzal kirakott színházi látcső.

– Anyiscsenko Nyikolaj Nyikolajevics. – Rebrov kinyitotta a személyi igazolványt. – Mondd el még egyszer, hogy volt a bajusszal!

– Akkor volt bajusza, amikor a Mohovajáról elköltöztünk, aztán kétszer volt szakálla, de bajusz nélkül. És utolsó alkalommal, vagyis az utolsó évben csak bajusza volt.

– Szóval. – Rebrov kinyitott egy füzetet, feljegyzéseket készített, aztán fogott egy ollót, és kivágta a fényképet az igazolványból. – És még mondd el a sakkot!

– Hát – Szerjozsa az asztal szélére tette a krokodilt, és behajlította a farkát –, minden vasárnap a Kultúrparkban a sakkpavilonban – ott volt Szergej Ivanics, meg Kosztya, meg egy Tolik nevű.

– Akinek fájtak az ízületei?

– Az.

Rebrov betette egy borítékba a fényképeket.

– A távcső az enyém lehet? – kérdezte Szerjozsa.

Rebrov megrázta a fejét.

– Nem lehet… Mára elég. Holnap a kövérről és a bordákról fogunk beszélni. Menj rajzfilmet nézni!

A fiú a feje fölé emelte a krokodilt, és kiment.

{1} Ivan Szurikov (1841–1880) „Gyetsztvo” (Gyermekkor) című versének kezdősorai.