Alex Pappademas

KEANU

REEVES
A KULTIKUS SZÍNÉSZ
ÉS JELENSÉG

Eoin Coveney
illusztrációival

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ  RADIO FREE ALBUMEN

1. A hamis Keanu

2. A valódi Keanu

3. Keanu mint Keanu

ELSŐ RÉSZ  MINT EGY FIATAL ROBERT URICH

1  KEANU REEVES A PUSZTA JELENLÉTÉVEL AZT AZ ÉRZETET KELTI, MINTHA VALAMI FILMSZERŰ TÖRTÉNNE, MÉG AKKOR IS, HA VALÓJÁBAN NEM EZ A HELYZET

2  KEANU REEVES BELELŐ EGY PUSKÁVAL APJA, ANDY GRIFFITH FRISSEN ÁSOTT SÍRJÁBA

3  KEANU REEVES GYEREKKÉNT EGY OLYAN TELKEN JÁTSZIK, AHOL KÉSŐBB FOUR SEASONS SZÁLLODA ÉPÜL ÉSZAK-AMERIKA ÖTÖDIK LEGDRÁGÁBB FŐUTCÁJÁN

4  A VÉRSZOMJAS, FIATAL KEANU REEVES LELÖVI CHARLES BRONSONT

5  „A MAGA MŰVE EZ A GONOSZ ERDŐ, ÉS MAGA LOPTA EL A SÜTEMÉNYEKET IS, HOGY MEGRÁGALMAZHASSON.”

6  AMERIKAI IFJÚSÁG

7  „EZ VALÓ NEKEM”

MÁSODIK RÉSZ  HALÁLI TÚRÁK

8  ÁRTALMATLAN SRÁCOK

9  DICK ÉS RONNIE SZAKÉRTŐK (A FIÚ JOHNNYRA NÉZETT)

10  A FIÚ, AKI LEJÖTT A DOMBRÓL

11  KEANU EGY GONOSZ ROBOTMÁSOLAT, EGY REGGELI ZABPEHELY ÉS EGY KUTYAFEJŰ EMBER

12  OPERETTALAKÍTÁS

13  ÁTLÉNYEGÜLT HÁZASSÁG

14  A BÓDHIFA MŰANYAG GYÖKEREI

15  A SZABAD CSELEKVÉS KÉPESSÉGE

16  A LEGLUSTÁBB FIÚ AZ ISKOLÁBAN

17  MEGMENTETTÉK KEANU AGYÁT

18  QUATTRO FORMAGGI

19  A FLORIDAI CSŐDÖR

20  JEAN BAUDRILLARD DRAGULÁJA

HARMADIK RÉSZ  JÓRAVALÓ ISTEN

21  TITKOS HÁZ

22  A FARKAS A KÜSZÖBÖN

23  KEANU REEVES CHET BAKER-DALT ÉNEKEL

24  SZÍVROHAM A PATYOLATTISZTA NANCY MEYERS-FÉLE ÁLOMKONYHÁBAN

25  KEANU BEMUTAT AZ ÉPÍTÉSZNEK

26  A POKOLBAN ÍRT BIBLIA

27  A PHILIP K. DICK-ENERGIA

28  KEANU REEVES EGY ÉPÍTÉSZ, AKI AZT MONDJA A LEVESNEK, HOGY „GYERE A PAPÁHOZ”, SANDRA BULLOCK KÉPTELEN RENDESEN KIEJTENI DOSZTOJEVSZKIJ NEVÉT, ÉS EGYMÁSBA SZERETNEK ANÉLKÜL, HOGY VALAHA TALÁLKOZTAK VOLNA

29  ÁTTETSZŐ MÉHLEPÉNYNYÁLKA

30  ÉS VÉGÜL KEANU REEVES „KEANU REEVES” SZEREPÉBEN

31  KEDVES, ÁRTALMATLAN MÓKA

32  A 214-ES SZOBA

33  GOLYÓÁLLÓ RUHA ÚRI SZABÁSZATBÓL

34  DIGITÁLIS SZELLEM

LEZÁRÁS  AZ ERDŐ ESSZENCIÁJA

QUOD DEBITUM SANGUINE

JEGYZETEK

Impresszum

„Négy helikopter üldöz egy embert,

felrobbantják az autóját.

Az igazság is négyrétű:

1) Az élet szar;

2) Nem véletlenül;

3) Beülhetsz egy fa alá;

4) A film nem ér véget, egyre csak forog

tovább”

MICHAEL ROBBINS:

DOWNWARD-FACING DOG

„Szükségem van arra a fiúra!

Ez a szegény fiú az egyetlen, aki tudja
a frekvenciákat!”

MORGAN FREEMAN

DR. PAUL SHANNON SZEREPÉBEN

A LÁNCREAKCIÓBAN (1996)

ELŐSZÓ

RADIO FREE ALBUMEN

1. A hamis Keanu

A hamis Keanu orvosi maszkot viselt, és hunyorított. A hamis Keanu nyilvánvalóan nem a valódi Keanu volt, de egészen a hivatalos cáfolatig egy olyan izgalmas világban élhettünk, ahol igaz lehetett az ellenkezője.

2020 májusának utolsó hétvégéjén történt, öt nappal azután, hogy Minneapolisban egy rendőrtiszt meggyilkolta George Floydot. Ország- és világszerte milliók tüntettek az utcákon a világjárvány ellenére, szolidaritást vállalva a Black Lives Matter mozgalommal és a rendőri erőszak áldozataival.

Hírességek is feltűntek a tömegben. Londonban John Boyega és a maszk nélküli Madonna. Los Angelesben Ariana Grande és Fiona Apple menetelt. Santa Monicában Timothée Chalamet egy Kalief Browder nevét viselő táblával vonult, Halsey-t gumilövedék találta el.

Aztán május 30-án, helyi idő szerint 14:54 és 16:47 között sok közösségimédia-felhasználó meg volt győződve arról, hogy a baltimore-i autós tüntetésen részt vett Keanu Charles Reeves, az ötvenöt éves basszusgitáros, művészi albumok kiadója, egy motorbaleset túlélője, az egyetemi végzettség nélküli Los Angeles-i férfi, aki színészként keresi a kenyerét.

Az egészet egy Twitter-üzenet indította el. A mellékelt képen egy sötét hajú, maszkos férfi látszott, aki autója nyitott napfénytetőjén kihajolva „nincs igazság, nincs béke” feliratot tart.

Nem hasonlított Keanura. Egyáltalán nem hasonlított Keanu-ra. 2020 májusában Keanunak hosszú haja és nagy szakálla volt, csakúgy, mint a később, nyáron készült fotókon. A hajának kontúrja valamennyire hasonlított Keanuéra, de a színész a Constantine óta nem viselt ilyen frizurát. A képet több tízezren kedvelték és osztották meg olyan lelkes üzenetek társaságában, mint „KEANU REEVES BALTIMORE-BAN TÜNTET!!!!!! HAJRÁÁÁÁÁ” és „még John Wicknek is elege van”.

Keanu hosszú karrierje során ritkán tett nyilvános politikai állásfoglalást, és azt sem verte nagy dobra. De az akkori tavaszi tüntetéssorozat idején úgy tűnt, hogy tényleg bármi lehetséges, kialakult a közös meggyőződés, hogy a világ megváltozott, és hogy addig példátlan dolgok is megtörténhetnek. Semmi sem tűnt hihetetlennek, még az sem, hogy Keanu egy autókaravánhoz csatlakozva áll ki az ügy mellett, méghozzá a lakhelyétől távol, Baltimore-ban.

Végül az eredeti Twitter-üzenet írója kénytelen volt tisztázni a helyzetet.

„Helló, a képen a FIAM látható. Baltimore-ban él. Nem Keanu. Bocs a félrevezető hírért.”

Ez a történet egy fontos dolgot tár fel a világ és Keanu viszonyáról. Egy csak rá jellemző misztikum lengi körül harmincöt évvel azután is, hogy nagyon is kíváncsi tekintetek kereszttüzében él. A misztikum pedig egy üres vászonná teszi, amelyre kivetíthetjük saját elképzeléseinket. Nem Keanut látjuk, hanem a saját képzeletünk által konstruált Keanut. Úgy képzeljük, hogy Keanu jobb nálunk, higgadtabb, erkölcsösebb, bátrabb. Azt hisszük, hogy Keanu osztja a politikai nézeteinket. (Ha lejjebb görgetünk az eredeti üzenetre adott válaszok között, a kamu-Keanu-kép feltöltője így somolygott: „Azt hiszem, Keanu tartozik nekem, amiért véletlenül elhitettem mindenkivel, hogy ő is antifa, lol.”) Úgy képzeljük, hogy mindig a helyes dolgot teszi, függetlenül attól, hogy valójában mit szokott. Egy komplett világot építettünk Keanu köré, amelynek vajmi kevés köze van a valódi emberhez.

Molly barátom egyszer ezt mondta róla: „El sem tudom képzelni, mi zajlik a fejében. Ezért gondolom, hogy az isten is színésznek teremtette.”

2. A valódi Keanu

A könyv nem a valódi Keanu Reevesről szól, de volt szerencsém találkozni a valódi Keanu Reevesszel. Kétórás interjút készítettem vele, aztán másnap újabb két órán át beszélgettünk, majd az így szerzett élményekről címlapsztorit írtam a GQ magazinnak.

Aznap, amikor először találkoztunk, esett az eső a hálószobámban. Ezt nem írtam meg a cikkben.

A családommal Los Angeles keleti részén bérlünk egy házat, amely lassan lefelé araszol a domboldalon. A ház felső része az utca magasságában van; a nagy hálószoba a földszinten, a kert magasságában. A Keanu Reevesszel való első találkozásom előtti éjszakán esett az eső, és nedves levelek tömítették el a mosókonyha ajtaja előtti lefolyót. Reggelre olyan magasra emelkedett a víz, hogy elérte az ajtót, és elöntötte a mosókonyhát, amely közvetlenül a hálószoba fölött van.

Arra ébredtünk, hogy esővíz csöpögött ránk a plafon réseiből, a lámpából és a szellőzőkből. A mennyezet festése megvetemedett. Amikor elindultam a Keanu Reeves-interjúra, már négy vödörben gyűlt a víz a hálószobában.

Ahogy ezeket a sorokat írom, teljesen világosan átlátom az események sorrendjét, de aznap a nyugat-hollywoodi Chateau Marmont szálloda teraszán, egy nyirkos heverőn ülve sikertelenül próbáltam felvázolni az özönvíz történetét Keanu Reevesnek, akit kereken öt perccel korábban ismertem meg.

Idegesen, jóval a megbeszélt időpont előtt értem a Chateau-hoz, és rajtakaptam Keanut, ahogy megpróbált lopva elszívni egy cigarettát a parkoló akkor még kihalt részén, a behajtó elején. Úgyhogy leültünk néhány percre. Ő szóba hozta az időjárást, én pedig elmondtam, hogyan esett az eső a házamban.

Ezzel sikerült összezavarnom, és egy kicsit fel is bosszantottam. Nem igazán értette, hogyan lehet az utcaszint és a kertszint egyszerre az első és a második emelet; az sem volt világos számára, hogy egyáltalán miért meséltem el neki az egészet, és ebben az értetlenségben én is osztoztam.

Mindez 2019 februárjában történt. Keanu a John Wick: 3. felvonás – Parabellumot promotálta, amelyben John Wick halomra gyilkol mindenkit egy marokkói bazárban Halle Berry és két nagyon jól képzett belga juhászkutya segítségével. Ő javasolta, hogy az első interjú legyen a Chateau Marmontban. Általában, amikor egy híres ember vagy a csapatuk a Chateau-t javasolja egy portréinterjú helyszínéül, automatikusan megkérdezzük, hogy nem tehetnénk-e át szó szerint bárhova máshová. Portréinterjút készíteni egy hírességgel a Chateau-ban a világ legnagyobb kliséje. Ott interjúzni egy celebbel olyan, mint egy átlagemberrel egy Starbucks asztalánál beszélgetni valamelyik Barnes & Noble könyvesboltban: egy teljesen világos jelzés, hogy nem akarnak beengedni egy idegent az otthonukba.

De amikor Keanu a Chateau-t javasolta, csak rávágtam, hogy „oké”.

Azért mentem bele ilyen könnyen, mert tudtam, hogy a Chateau-nak tényleges, életrajzi jelentősége van Keanu számára. A kilencvenes években olyan sok időt töltött forgatási helyszíneken, hogy nem volt értelme saját házat fenntartania, ezért gyakorlatilag ebben a szállodában élt. Amikor forgatni ment, egyszerűen berakták a megőrzőbe a basszusgitárját és a könyveit, amíg vissza nem tért.

Ha újságírók kérdezték a szállodáról (csak kevesen bírták ki, hogy ne hozzák szóba), elmondta, milyen sokat kell utaznia, és szüksége van egy helyre, ahová bármikor hazatérhet, aztán viccelődni kezdett, hogy nehéz lemondania a szobaszerviz kényelméről, és hogy a Chateau külön levélpapírt is gyártott neki „ÁLLANDÓ VENDÉG – KEANU REEVES” fejléccel. A Chateau nevéhez méltóan gyakorlatilag egy kastély, amelyet az 1920-as években építettek a franciaországi Loire-völgyben álló Château d’Amboise mintájára, és a Sunset Boulevard fölé magasodik egy hosszú, keskeny behajtó végén. Bár Keanu egy visszafogottabb és a lesifotósok szempontjából kevésbé tolakodó időszakban vált híressé, biztosan tetszett neki a gondolat, hogy a főútra néző erődben térhet nyugovóra.

Keanu éveken át a Chateau-val védte magát, és tudatosan beépítette az imázsába, ahogy egyre többen és többet írtak róla. A gyakori, többször életveszélyes motorbaleseteihez hasonlóan ez a luxusotthontalanság is hozzájárult ahhoz, hogy Keanu nyughatatlan bohémként jelent meg a nyilvánosságban, aki ragaszkodott egyfajta vadsághoz azután is, hogy valósággal tülekedtek érte a nagy stúdiófilmek producerei.

Tudjuk, hogy azóta vett magának legalább egy házat. Hollywood Hills „madaras utcák” néven emlegetett részén áll. George Harrison nyolcpercnyi távolságra lakott, amikor megírta a Blue Jay Way című dalát, amely arról szól, hogyan tévedtek el a barátai a házát keresve a dombokra ereszkedő ködben, ami az okostelefonok és navigációs rendszerek előtti napokban épp elég időt adott George Harrisonnak ahhoz, hogy leüljön az orgonájához, és komponáljon egy baromi különleges Beatles-dalt. Állítólag Keanu szomszédja Leonardo DiCaprio, aki állítólag Madonna korábbi házában lakik; remélem, hogy mindkettő igaz. Keanu a hírek szerint 8 millió dollárért vette az otthonát, amely kilóg a hírességek lakta pazar közegből, mivel állítólag mindössze két hálószobája van, de felteszem, sosem esik bennük az eső.

Szóval elbeszélgettem Keanuval, és a többségnek tetszett az élménybeszámolóm a GQ-ban, különösen a mellékelt képek, amelyeken Keanu hosszú felöltőt kanyarított a vállára, és ettől úgy nézett ki, mint egy szabadidejében verseket író maffiózó. Nekem az maradt meg leginkább az első napi találkozásomból Keanuval, hogy milyen pocsékul sikerült. Nem azért, mert a Chateau-ban voltunk, és nem azért, mert a beltéri esőről szóló zavaros sztorimmal indítottam. Még csak nem is azért, amiért a Keanuval készült interjúk általában ki szoktak siklani. Keanu eszköztárából látványosan hiányzott egy készség (mármint a hihető brit akcentuson kívül): képtelen volt ellazulni és felszabadultan viselkedni interjúk közben. A művi intimitás érezhetően megrémítette.

Azok a kedvenc Keanu-interjúim, amelyekben kiadja magából ezt a kellemetlen érzést a maga kaotikus, önostorozó módján. Emiatt az interjú elkerülhetetlenül abszurd színházzá lényegül át, de egy pillanatig sem érezzük úgy, hogy Keanu szándékosan intézte így. Úgy tűnt, hogy azért viselkedett furán az interjúkban, mert valóban furán érezte magát.

1991-ben három jelentős film jelent meg Keanuval a főszerepben: Holtpont, Bill és Ted haláli túrája és Otthonom, Idaho. A Holtpont és az Idaho forgatása között szinte szünetet sem tudott tartani: a Holtpontot 1990 júliusától októberig forgatták, az Idahót pedig novemberben és decemberben, a Haláli túra munkálatai 1991 januárjában kezdődtek.

Sokat elmond színészi ambícióiról és kísérletezőkedvéről, hogy az első nagyszabású akciófilmje után egy szürreális, melegszerelemről szóló művészfilm következett. A Haláli túra azonban csak egy letudandó munka volt számára. A film a meglepetéssikert arató Bill és Ted oltári kalandja folytatása, de gondok voltak a költségvetéssel, és a kész alkotás teljesen más volt, mint amire leszerződött. A promóciós körúton gyakran sértett kisiskolásként viselkedett a média képviselőivel.

Néhány évvel később az egyik riporter egy „komolyabb, megfontoltabb Reevesszel” találkozott a Féktelenül promóciós körútján, aki „jól szabott fekete öltönyt viselt”, és felidézte a Haláli túra sajtóeseményét, amelyen Keanu „koszosan és borotválatlanul állított be, zsíros, fésületlen hajjal, piszkos nadrágban, mocskos körmökkel, és a mikrofonba böfögve üdvözölte az összegyűlt újságírókat”. Amikor emlékeztette erre, Keanu elismerte, hogy „egyfajta elégedetlenséget éreztem a szóban forgó film iránt, és úgy gondolom, meglehetősen éretlenül juttattam mindezt kifejezésre”.

A Haláli túra 1991-es promóciós körútjának egy másik állomásán Keanu a Beverly Hills-i Four Seasons egyik lakosztályában ült le beszélgetni Chris Willmannel, a Los Angeles Times munkatársával. Willman először a mókás, bolondos Keanuval találkozott. Hadészról, a pokolról beszél, de furán, egy szótagba sűrítve ejti ki. Ám negyvenöt perccel később Willman szerint váratlan fordulat következett be:

Reeves, aki addig a színészi munkára vonatkozó számos kérdés megválaszolása előtt ököllel csapkodta a saját combját, és káromkodva szidta magát, mert nem tudta vagy nem akarta szavakba önteni a gondolatait, hirtelen felpattant, és kiviharzott a szobából. A tizedik emeleti lakosztály aprócska erkélyén kihajolva, karját lengetve, dühösen átkozódik a vélhetően meglepett, arra járó Beverly Hills-iek irányába.

A lobogó fehér függönyökön áttűnő alakja egy drámai színész színpadiasan bevilágított monológját idézte, épp csak válogatott sértéseket kiabált. Végül lenyugodott, és visszament a szobába, felkapta az újságíró magnetofonját, visszatekerte öt perccel, hogy megszabaduljon a jelenet és az azt megelőző, nem túl tartalmas beszélgetés hangfelvételétől.

Elmagyarázta Willmannek, hogy számára kellemetlen érzés a művészetéről beszélni: „Azt hiszem, hogy ez az én utam, és amit erről nyilvánosan mondok, az…, hogy nincsen mondanivalóm.”

Később egy újabb kérdés hangzik el ugyanebben a témában, mire elkezdett újra „Sam Kinison stílusában” üvöltözni. Beismeri Willmannek, hogy rossz napja van: „Nézz rám, haver. Tökre zizi vagyok.” De egy pillanatra sem válik ellenségessé; egyszer sem okolja Willmant a saját idegessége miatt. A szálloda rengeteg Evian vizet és csipszet készített ki a lakosztályba Keanu és a beszélgetőpartnerei számára, és az interjú végén Keanu azt javasolta Willmannek, hogy osszák fel a maradékot egymás között. Nincs harag.

Néhány évvel később egy másik magazinnak adott interjúban arról kezdett el beszélni, hogy a spontán öngyulladás létező jelenség. Néha egy ember teste csak úgy lángra kap, mondta. Állítása szerint egy barátjától hallotta, aki a „tűzzel kapcsolatos kutatást” végzett. Nincs semmilyen apropója a kijelentésnek, hacsak az nem, hogy az interjúk közben szeretne lángra kapni. Néha, magyarázta tovább, „egy faszékben ülnek, de az meg sem perzselődik, de az ember hamuvá ég. Bár néha a fogak megmaradnak. Vagy a szív. Senki sem beszél róla…, pedig tökre létezik”.

Amikor mi beszélgettünk, Keanu nem borult ki, és lángra sem kapott. Leültünk, és szendvicseket ettünk. Barátságos volt és ravaszul önkritikus. A filmjeiről és a karrierje ívéről kérdeztem, ő pedig úgy válaszolt, mintha feltett szándéka lett volna, hogy egyetlen új információmorzsát sem tesz hozzá ahhoz, ami Keanu Reevesről addig napvilágra került.

Egy idő után felálltunk a többé-kevésbé elkülönített asztalunktól, és átsétáltunk a terasz másik végébe, a bár mögötti elfüggönyözött területre, hogy Keanu az állam törvényeit és a Chateau házirendjét megsértve rágyújthasson. Ő egy száraz székre ült le, én pedig az esőben elázott egyik szék szárazabbik felére. Keanu megkérdezte, hogy nem bánom-e, én pedig biztosítottam, hogy jó lesz ez így nekem, hozzátéve, hogy a mottóm: „Rosszabbat érdemelnék.” Valójában nem ez a mottóm. Egyszer hallottam valakitől, hogy ez a mottója, és néha bedobom egy beszélgetésben, például amikor Keanu Reevesszel készítek interjút, és lövésem sincs, mi legyen a következő kérdésem.

Gondoltam, hogy nevet rajta, és továbblépünk. Tévedtem, Keanu nem vette félvállról a „Rosszabbat érdemelnék” mottót. Őszintének tűnő aggodalommal és szomorúsággal kérdezte, hogy miért ez a mottóm, miért gondol így magára valaki, és mivel ez nem is az én mottóm, elkezdtem hebegni-habogni, és a végén valami olyasmit mondtam, hogy „nem tudom, Keanu… Te nem érzed úgy néha, hogy megbántottál valakit, aki közel áll hozzád?” Természetesen, mivel Keanu Reevesnek tettem fel ezt az elmés kérdést, egy zavart „nem” volt a válasz.

Ekkor kerültünk a legközelebb az őszinte párbeszédhez. Ugyanúgy nem tudta elmagyarázni nekem, hogy milyen érzés Keanu Reevesnek lenni, vagy hogy korábban milyen érzés volt Keanu Reevesnek, mint ahogy én neki, hogyan áztatta el a házam első emeletét a földszinten befolyó víz. Ha esett is a házában az eső, máshogy történt volna, mint az enyémben.

Ha visszamehetnék az időben, egyáltalán nem kérdezném a filmjeiről. Megemlítette, hogy volt egy pont az életében, amikor egyre többet gondolkodott a halálról. Ha kapnék újabb esélyt, onnantól kezdve csak a halálról kérdezném, hogy milyennek képzeli. Egy zuhanásnak a végtelen sötétségben, mint amikor ő és Alex Winter olyan sokáig zuhantak a Haláli túrában, hogy még barkochbázni is volt idejük?

Nem sok mindenre emlékszem abból, amit aznap mondott. A második találkozásunkból még kevesebbre, amikor a kaliforniai Hawthorne-ban vezetett körbe az ARCH központjában; ő a 2011 óta működő cég egyik társalapítója, luxuskategóriás, egyedi motorkerékpárokat gyártanak és értékesítenek. Korábban a brit Esquire és a Vanity Fair újságíróinak mutatta be a helyet, és a motorok tényleg gyönyörűek voltak, ha valamikor el szeretnék verni nyolcvanötezer dollárt valamire, ami szinte biztosan meg fog ölni, tudom, hova kell mennem.

Szóba került Philip K. Dick sci-fi-író, akinek egyike regénye, a Kamera által homályosan filmes adaptációjában Keanu alakította a főszereplőt. Emlékszem, hogy megemlítettem Dick egyik utolsó regényét, a Radio Free Albemutht, és Keanu azonnal előkapta a telefonját, hogy rákeressen az „albemuth” szóra, ami azonban Dick saját agyszüleménye volt, ezt a nevet adta egy csillagnak, amelyről azt hitte a regény főszereplője, hogy üzeneteket sugároz az agyába. A Google-keresés csak az „albumen” szót adta ki, ami azt jelenti, ’tojásfehérje’.

3. Keanu mint Keanu

Az egész kétnapos folyamat után pontosan ugyanazt tudtam meg a Keanu Reeves-interjúkról, amit korábban számtalan más újságíró: az interjúkészítés nem a legcélravezetőbb módszer Keanu Reeves megismerésére, sőt még nehezítheti is, hogy megértsük őt. Továbbra sem állítom, hogy akár csak egy kicsit is belelátnék Keanu fejébe, de elmondom, hogy mit gondolok róla.

Szerintem ha Keanunak van bármi mondanivalója saját magáról, vagy az élete során szerzett szakmai és magánéleti élményekről, azt a munkáján keresztül közli velünk.

Úgy vélem, hogy Keanu összes filmje bizonyos szempontból önéletrajzi jellegű, néha az ő tudtán vagy szándékán kívül.