S. LÁZÁROVICS IZA

ÉRTŐ FIGYELEMMEL

Tudatos gyereknevelés 0-tól 7 éves korig

Hogyan fejleszd gyermekedet, kommunikálj és játssz vele, hogy kiegyensúlyozott és boldog legyen

Szerkesztette

Tóth Gábor

Copyright © S. Lázárovics Iza, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Fotók és grafika Canva.com
Mondókák a szerző saját gyűjtéséből

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300548

MOBI ISBN 9789636300555

Tartalomjegyzék

Bevezetés

1. fejezet:
VÉGRE, MÁR A KAROMBAN VAGY! – ÚJSZÜLÖTTKOR

Az elképzelt és a megszületett baba

A szülés élménye

A kompetens anya

Az izgalmi szint szabályozása, belső figyelem

JÁTÉKAJÁNLÓ

Első felfedezések: lassan mozgó tárgyak, körforgók, függők

2. fejezet:
LÁTTAD? RÁM MOSOLYGOTT! – CSECSEMŐKOR

Ismerkedés, ráhangolódás

De milyen is a kompetens szülő?

Hogyan „tanuljuk meg” a kisbabánkat?

A kompetens baba

A temperamentumok

Hogyan tud a baba kommunikálni?

Hogyan tudsz segíteni és jól reagálni?

Szavak nélkül – a test beszéde

És kicsit a férfiakhoz szólva

JÁTÉKAJÁNLÓ

Vizuális élmények: a körülöttünk lévő világ

Az otthonunk alakítása – a kevesebb több

Mozgástér

Csörgők, rázókák, hangot adó eszközök

3. fejezet:
IRÁNY A NAGYVILÁG! – CSECSEMŐK MOZGÁSBAN

Aktív és lusta babák

A mozgásfejlődés

A reflexekről

Pozicionálás

JÁTÉKAJÁNLÓ

Kincsesládák, kosarak, dobozok, tálkák

4. fejezet:
MINDENT TUDNI AKAROK! – HANGPÁRBESZÉD A BABÁNKKAL

Mi az a „belső munkamodell”?

Hogyan kommunikálnak a csecsemők? – A reflektív nevelés

A regulációs zavarokról

A tükörneuronok és a nyelv

Hallásfigyelem, kicsit máshogyan

A hangzó beszéd kezdetei

Gőgicsélés, gagyogás

JÁTÉKAJÁNLÓ

Ölbéli játékok: mondókák, énekek

A taktilis ingerek – a bőrérzékelés

5. fejezet:
AZ ENYÉM!!! ADD IDE! – BÖLCSISEK

Napirend

A melatonin

A dac

Vajon meg tudjuk előzni ezeket a dühkitöréseket?

Szinkron a szülők és a gyerekek között – a ráhangolódás

Mik azok a tükörneuronok?

Énidő – magunknak

6. fejezet:
AZ ÖRÖK KÉRDÉSEK… MI EZ? DE MIÉRT?

Ismerjük meg a saját testünket

A szenzomotoros funkciók

Testkép, testséma – a saját testünk észlelése

Miért olyan fontosak az észleletek?

Érzékenység (szenzitivitás) és érzékennyé válás (szenzibilizáció)

Mire jók a szenzoros, szenzomotoros terápiák?

A szenzoros terápiákról

Akkor lássunk egy „szenzoros kislányt”!

JÁTÉKAJÁNLÓ

Hinták, csúszdák, mászókák

A spontaneitás fontossága

Gyerekidő

7. fejezet:
ÚJ BARÁTOK KÖZÖTT – OVISOK

Mi az, amit látunk? Tanuljuk meg olvasni a gyerekünket!

Hangolódjunk

Legyél kiszámítható!

Érzelmi biztonságban

A kíváncsi gyerek

Az ingerküszöb

Az ingerek feldolgozása

Saját energiaszint – az egyéni tempó

Amikor szeretik, ha sok az inger, és felpörögnek tőle

Az élménykeresők

Ha magas az ingerküszöb, de nem tudnak vele mit kezdeni

Az elhanyagolók

Amikor szinte fáj a legkisebb inger is

A kiszolgáltatott gyerekek

Az érzékeny, irritált gyerekek

Az elkerülők

8. fejezet:
NE SEGÍTS, ÉN MÁR TUDOM EGYEDÜL!

A logikus gondolkodás megalapozása

Megismerő tevékenységek – színek, formák, méretek

Önállósodás – az utánzás szerepe

A jól működő testtudat

A test érzékelése – a propriocepció

A testkép és a testséma

Tájékozódás saját magunkon és a térben

Amikor a túl sok taktilis inger akadályozza a motoros tapasztalatokat

Az ingerkerülők

Mozgásos élménykeresés – hiperaktív a gyerekem?

Az ingerkeresők

A modulációk

Mit tehetsz?

Mi az ADHD?

ADHD figyelemzavarral

Egy kicsit a terápiáról

ADHD vs. SPD

9. fejezet:
KÉPERNYŐ VS. KÖNYV?

Könyvek vs. mesefilmek

Milyen a jó mesekönyv?

A képernyő előtt és a szabadban

Digitális eszközök

Do It Yourself (DIY)

Kapcsolódj ki egy kicsit! Barkácsoljunk valamit!

Na de most vissza a felnőttekhez!

10. fejezet:
ÉN MÁR NAGY VAGYOK! – OVISOK ISKOLA ELŐTT

Az iskolaérettségről

Milyen egy iskolaérett kisgyermek?

Figyelemfelkeltő jelek

Iskolaválasztó

Sport(ág)választó

Szóval akkor milyen sport is legyen?

Gyerekszáj

Rendhagyó irodalomajánló

A szerzőről

Mondókák

Bevezetés

Mindig is gyerekekkel képzeltem el a felnőtt életemet. Üdít a naivitásuk, az őszinteségük. A mai napig is csillogó szemmel és nagy mosollyal az arcomon tudom figyelni a kifogyhatatlan érdeklődésüket, az állandó felfedezési vágyukat. Emlékszem, mennyire akartam, hogy nekem is legyenek saját gyerekeim. Sok-sok csodálatos emlékem van a terhességeimről és közös napjaimról a már megszületett fiaimmal. Imádtam, és a mai napig is imádok velük lenni. A csodás napok mellett persze voltak olyan hosszú órák, akár napok is, amikor mintha minden összeesküdött volna ellenünk. Szerintem van ilyen minden családban, ne legyenek illúzióink. Vannak olyan napok is, amiket néha egyszerűen csak túlélni lehet. De talán sokan gondoljuk azt, hogy sokkal több olyan nap van, amit soha, semmiért nem adnánk oda.

Néha ilyenkor jól jött volna egy kis bónusz segítség, vagy csak egy plusz megerősítés. Az édesanyámtól sok segítséget kaptam, és nagyon sok olyan tanácsot, amit soha eszembe sem jutott még csak megkérdőjelezni sem. De voltak olyan pontjai is a gyermeknevelésnek, amikor nem értettem vele egyet. Ma már nem abban a világban élünk, amikor ők éltek, vagy akár abban, amikor én cseperedtem fel. Sokkal gyorsabb az életünk, rengeteg új kihívással, és egy felbolydult, megváltozott világgal. Mindig, mindenki siet, úgy tűnik, hogy soha nincsen semmire idő, s mindent azonnal kell(ene) teljesíteni. Ha lemaradsz, akkor kimaradsz – szokták mondani. Cserébe azonban sok olyan új ismeret van körülöttünk, ami – ha egy pillanatra megállunk és hajlandóak vagyunk kicsit megnyugodva, lelassulva elolvasni, átgondolni – talán könnyebbé, de legalábbis jobban érthetővé, értelmezhetővé teszi a mindennapjainkat. Hiszem, hogy ha ismerünk és megértünk valamit, akkor könnyebb lesz megbirkózni vele. Már nem rettenünk el, nem érezzük annyira az ismeretlentől való félelmet.

Tisztában vagyok vele, hogy nem lehet olyan könyvet írni, ami mindenkinek tetszik majd. Mégis azt remélem, hogy talán mindenki talál benne valami olyasmit, amin el tud majd gondolkodni. Ami inspirációt ad, ami meg tudja majd segíteni a mindennapokban.

Jó olvasgatást és jó elmélyülést kívánok hozzá!

„Hát akkor vágjunk bele!” Talán ez lehet az az első mondat, amit a végső, tudatos elhatározás után, csillogó szemmel, izgatott érzésekkel kimondunk egymásnak. Eldöntjük (vagy nem?), hogy gyermeket vállalunk és szülők leszünk. És talán nem is tudjuk akkor még, hogy mibe is vágtunk bele. Szerintem szülőnek nem születünk, hanem azzá fogunk válni. Van, akinek talán könnyebbnek tűnik ez a „mesterség”, de ez nem minden esetben van így. Azt gondolom, hogy nem a legkönnyebb szakmát választjuk akkor, ha szülők szeretnénk lenni. Nem a legkönnyebbet, de talán a legszebbet, a legértékesebbet. Ahhoz, hogy jól csináljuk, és mi se merüljünk ki teljesen, néha jól jön egy barát, aki meghallgat, és akivel meg tudjuk beszélni a mindennapjainkat. „Ez nálatok is így megy?” – kérdezzük. Máskor jól jön egy szakember, aki olykor „csak” meghallgat minket, máskor meg éppen tanácsot is ad. Akivel újra és újra átbeszélve, átgondolva egy-egy helyzetet, talán mégis feldereng előttünk a lehetőség a probléma megoldására. Aki mutathat egy másik nézőpontot is. Aki elmagyarázza, hogy most ez miért van (vagy lehet) így. Sok-sok kérdés cikázik bennünk, amikre keressük a válaszokat. Az én fejemben, személy szerint, folyamatosan ezernyi kérdés rohangál, és keresi a felmerülő miértekre a választ. Én hibáztam? Vagy ez másnál is éppen így működik? Biztosan jól csinálom?

Jó lenne, ha minden egy csapásra megváltozna. De ez sajnos nem valószínű, hogy így lesz. Mégis azt gondolom, hogy egyfajta tudatosság sokat segíthet. Az egyik tanácsom ezért ez: hagyd, hogy segítsenek neked! Hallgasd meg őket, hogy azután választani tudj. Tapasztalatom szerint néha már az is elég, ha egy kicsit lelassulunk, és a kezdeti érzelmi sokkot felváltja egy átgondolt, megfontolt válasz lehetősége.

AZ ELKÉPZELT ÉS A MEGSZÜLETETT BABA

Sokszor el sem gondolkozunk arról, hogy vajon miért akarunk gyermeket. Csak azt tudjuk, hogy akarunk. Talán csak vágyunk a gyöngédségre, vágyunk arra, hogy gondoskodjunk ezekről a csöppségekről, vigyázzunk rájuk. Figyeljük, és büszkeséggel vegyes csodálattal nézzük majd őket, ahogyan felnőnek. Már annak a tudása is jó érzéssel tölt el bennünket, hogy ebben az új kis életben, ebben a varázslatban, amit majd ő fog jelenteni nekünk, mi is benne vagyunk. Szó szerint. Hiszen belőlünk lesz, a mi közös sejtjeinkből, mi adunk majd életet neki. Te elgondolkoztál már rajta, hogy miért szeretnél, miért szerettél volna saját gyereket? Talán mert úgy érezted, hogy ez lehetne a koronája a szerelmeteknek? Vagy mert a kapcsolatotokat még inkább összekovácsolná? Esetleg a saját boldog gyermekéveidet hosszabbítanád meg? Vagy akár újraírnád? Újra játszhatnál, most azokkal a játékokkal is, amire akkor, amikor te voltál gyerek, még nem volt lehetőséged? Netán újraírhatnád a saját gyerekkorodat, és arra gondolsz, hogy ebben az új lehetőségben te biztosan nem fogod elkövetni a szüleid hibáit? Te majd megmutatod, hogy lehet jól nevelni egy gyereket? Esetleg ő lehet majd az, aki te nem lehettél, mert nem voltak megfelelőek a „körülmények”? Vagy esetleg arra gondolsz, hogy boldogságot szerzel majd vele a szüleidnek, a nagyszülőknek? Mondd, miért szeretnél gyermeket?

Hát igen, ezek, lássuk be, hogy nem könnyű kérdések. És talán tudatosan nem is gondoljuk végig őket. Arról már sokkal inkább el szoktak gondolkozni az újdonsült várandós anyukák, apukák, hogy vajon milyen gyermekük lesz. Illetve, hogy milyen gyermeket szeretnének. Szinte minden tudatosan eltervezett várandósságban, minden anyuka, apuka fejében él egy kép egy elképzelt gyermekről. Arról, hogy „milyen lehet, milyen lesz a mi Kicsikénk”? Szőke lesz és kék szemű, mint az édesapja, vagy talán sötét hajú és csodaszép, mint az anyukája? És jaj, csak nehogy a nagypapi elálló fülét örökölje, de milyen jó is lenne, ha a nagymama életvidámságát látnánk majd benne. Számos elmélet szól arról, hogy az anyaság pontosan mikor és hogyan alakul ki bennünk. Igazából egy (lány)gyermek már kisgyermek korában készül anyává válni. A játékaival, az álmaival. Már akkor elképzel magának egy családot, benne egy férjet (feleséget), gyereket, gyerekeket. Ez a fantázia lassan egy belső, úgynevezett mentális képpé alakul át. Felruházzuk a „családunk szereplőit” külső és belső tulajdonságokkal.

Danis Ildikó egy tanulmánya (2007) részletesen foglalkozik a „család megszületésével”, a gondolatoktól a kapcsolatig. A család mint rendszer nem azonos csupán a benne élőkkel – az anyával, az apával, a nagyszülőkkel, a gyerekekkel. A család tagjai hatással vannak egymásra. Tulajdonságaik, viselkedésük, érzelmeik nem csupán összeadódnak, hanem alakítják is egymást. Így új jellemzők, tulajdonságok alakulnak ki. Ez a folyamat, a családi rendszer, soha nem áll meg, hanem folyamatos, dinamikus, erőteljes, lendületes változásban van. A családoknak időszakonként új feladatokkal kell megküzdeniük. Ezek az úgynevezett életciklus-változások, melyek olykor-olykor igen nagy nehézséget tudnak okozni. Sok múlik azon, hogy hogyan tudjuk ezeket a felmerülő kríziseket megoldani, hiszen ez lesz az alapja az elkövetkező életszakaszok boldogságának, vagy éppen boldogtalanságának. Egy jól működő család tagjai még a nagy nehézségekkel is meg tudnak birkózni. Tudtad, hogy valójában a terhesség egy család életében természetes krízisnek számít? Hogy ilyenkor régi, rejtőzködő konfliktusok is a felszínre kerülhetnek? Amikor egy édesanya várandós lesz, egyszerre több síkon, lelki és fizikális síkon is, megindul egy fejlődés. Egyrészt fejlődik egy baba az anyaméhben, másrészt fejlődik egy az anya pszichéjében, fantáziáiban. A terhességet tekinthetjük egy szülés előtti dialógusnak, beszélgetésnek is a magzattal. Emóciók, élmények, érzések, attitűdök alakulnak ki, kapcsolódnak össze, melyek hordozhatnak és kialakíthatnak negatív, pozitív, illetve akár ambivalens élményeket is. Az édesanya már a terhessége alatt elkezd felkészülni a szülői szerepre. Az első trimeszterben (a terhesség első 12 hete) egyre inkább elkezdi foglalkoztatni az a gondolat, hogy vajon milyen anya lesz. Ez az időszak rendszerint előhívja saját anyjával való kapcsolatát is. Milyen volt az ő anyja anyának? A nőnek nemcsak az anyjával való kapcsolata változhat, hanem a jelenlegi partnerével, a férjével való kapcsolata is. Fontosnak tartom, hogy az édesapákról is szót ejtsünk már ebben az időszakban is. Az apáknak más útjuk vezet a szülői szerephez, mint az anyáknak. Az édesanya az, aki a testében is megtapasztalhatja az anyává válást, a férfiaknak azonban ez csak lelki szinten adatik meg. Az apák eleinte inkább csak elképzelni tudják a magzatot. Majd, amikor az ultrahangon már látható a baba, vagy ha már az anya hasát megérintve, megsimítva először találkoznak a rugdosó magzatukkal, akkor válik számukra is valódivá, hogy gyermekük fog születni. A gyermekvárás idején, ahogyan az édesanyákat, úgy az apákat is egyre inkább elkezdi foglalkoztatni saját férfiasságuk, a saját apaságuk. Próbálják kialakítani saját elképzeléseiket a számukra (is) megfelelő apaszerepről, társszerepről. Ilyenkor főleg a saját élményeiket használják fel; átgondolják, hogy ők milyen apai mintákat láttak. És persze gondolkodóba esnek, hogy vajon ezt szeretnék-e továbbadni, vagy sem? Milyen apák legyenek? Van-e olyasmi, amit nem szeretnének átvenni az „örökségéből”? Legyenek szigorúak? Vagy inkább engedékenyek? Játsszanak sokat? Na de mikor kapcsolódjanak be a gyermek életébe? Már a kezdetektől jelen szeretnének lenni? Vagy inkább akkor, „ha már egy kicsit megnőtt, hiszen addig félek, hogy összetöröm”. Ez sem egy könnyű szerep, higgyük el. Az apákat rendszerint gazdasági gondok is emésztik. Elég lesz a pénz? Hogy fogunk élni? Tudok majd a munka mellett foglalkozni a kicsivel? Az édesapák nagyon intenzíven tudják megélni a család fenntartásának a felelősségét.

Vizsgálatok szerint az apák stressz-szintje a szüléshez közeledve a legmagasabb, holott nem is nekik kell megszülniük a gyermeküket. Hallottál már arról, hogy az anyák és az apák hormonális változásai nagyfokú hasonlóságot mutatnak? A várandósság során mind a nőkben, mind pedig a férfiakban azoknak a hormonoknak – nevezetesen a prolaktinnak és kortizolnak – nő a koncentrációja, amelyek a gondoskodást, illetve a szülői ráhangolódást segítik elő. Ez a hormonváltozás a legintenzívebben azoknál az apáknál figyelhető meg, akik párjukkal szoros, bensőséges kapcsolatot ápolnak, és sok időt töltenek együtt. Tehát ha jóban vagy a várandósság alatt a pároddal, akkor nemcsak a kapcsolatotok fog erősödni, hanem ez megkönnyíti majd az apaságra való rátalálást is.

Van egy bizonyos, Couvade-szindrómának nevezett tünetcsoport, mely a terhes nőhöz közel állóknál, rendszerint az apánál alakul ki. Lényege, hogy a szenvedő személy (az apa) terhességi tüneteket kezd produkálni, mintha ő is várandós lenne. A tünetek általában a terhesség harmadik hónapjától jelentkeznek, és nagyjából a szülésig, illetve a gyermekágyi időszak végéig tartanak.

Előfordulási aránya 10-15 százalék a terhes nők párjai körében. A legáltalánosabb magyarázat szerint az anya és magzata iránt érzett aggódás váltja ki. Kísérőjelenségei közé tartoznak a reggeli rosszullétek, bizonyos ételek megkívánása vagy éppen undorodás tőlük, duzzadó has és mellek. A férfi akaratlanul is együtt érez a gyermekét váró kismamával. A tünetek a szülést követően megszűnnek. Azért ez nem semmi, nem igaz? És még mi mondjuk azt, hogy csak a nők viselik nehezen a terhességet.

Az első időszakban sok várandós kismama nem engedi meg magának, hogy valóban elgondolja azt, hogy milyen lesz, lehet az ő kisbabája, főleg akkor, ha már veszített el magzatot, vagy túl van több vetélésen. A negyedik hónaptól az édesanyák élénken elkezdenek fantáziálni a kicsiről. Egyre részletesebben képzelik el, dolgozzák ki a „képet”. A bennük növekvő magzattal való kapcsolat egyre személyesebbé válik, egyre több közös élményük lesz, ami csak az övéké. Az édesanya és magzata között még a méhen belüli életben kezd kialakulni egyfajta kapcsolat. Egyre több olyan fizikai behatás, érzelmi élmény van, amit a magzat csak az édesanyával tud megosztani. Ilyenek például az első megmozdulások, feszülések, ellazulások.

Egy ilyen élményem volt az, amikor az első fiammal terhes voltam, és éppen egy távolsági buszhoz kellett sietnem. A Kicsikém ekkor megfeszült a pocakomban. Ő már akkor sem akart sietni, nekem viszont muszáj volt (lett volna). Úgyhogy megálltam az utca kellős közepén, és miközben finoman simogattam a hasamat, elkezdtem folyamatosan beszélni hozzá. A járókelők biztosan azt hitték, hogy „Na, ennek sincs ki mind a négy kereke!” De én rájuk sem hederítettem! Elmondtam az én kis pocaklakómnak, hogyha most nem tudunk kicsit gyorsabban menni a buszhoz, akkor lekéssük. Ha lekéssük, akkor sajnos plusz egy órát kell majd várakoznunk, és akkor az nagyon rossz lesz mind a kettőnknek. És miközben ezt elmeséltem, az én Kicsikém szépen lassan elengedte a feszülést, és „hagyta”, hogy kicsit megszaporázzam a lépéseimet. Végül is sikerült elérnünk a buszt.

A várandós kismamák mind több és több egyéni – individuális – tulajdonságot tulajdonítanak a magzatuknak. Érdekes az is, hogy az anya – családjából hozott – élményei hatással lesznek a babával kapcsolatos viselkedésére is. A terhesség végére a „teher”, bármilyen édes is, kezd valóban terhessé válni. Az édesanya kezd türelmetlen lenni, olykor kezdi már kissé hosszúnak érezni a terhességét, várja a végét. Ugyanakkor feltámad benne a félelem is. A félelem a fájdalomtól, az ismeretlentől (első szülés), magától a szüléstől. A 8-9. hónapban az anyát inkább már a szülés kezdi el izgatni. Az anya ekkor kicsit eltávolodik a fantáziáktól, és a jelenre, a megszületendő babára, magára a szülésre fókuszál. Mintha tudattalanul, de máris a valódi babát védené azzal, hogy nem engedi, hogy a valódi és az elképzelt kép nagyon különbözzön egymástól. Mert ha nagy a különbség, akkor vajon hogy tudja majd őt elfogadni? (Stern 2007).

A szülés élménye

A szülés meghatározó élmény minden nő számára. A nő a szüléssel valóban anyává válik. Érzelmileg telített időszak ez, hiszen befolyásolja a gyermekkel való kapcsolatát, és hatással lehet a következő szülésekre is. Egy jó szülésélmény akár gyógyítani is tud, de a negatívumok problémát is okozhatnak. Ezért nagyon fontos az intenzív élmények megfogalmazása, kimondása, elmesélése. Így az élmény szelídülhet, elfogadhatóvá válik. Nagy szerepe van ilyenkor a támogató közösségnek, akár egy barátnőnek, vagy akár egy védőnőnek, szülésznőnek stb., aki értő figyelemmel tudja meghallgatni az anyát. Ezáltal lehetőség lesz a kérdések feltevésére és megválaszolására is.

A magzati jelzések során beindulnak a fájások. Fontos tudnunk, hogy bár fájdalommal jár, és a fájdalomhoz általában egy rossz érzés társul, a szülési fájások azt jelzik az anya számára, hogy hahó, készülj, mindjárt szülni fogsz. Nagyban megkönnyítheti a szülést, ha az édesanya rá tud hangolódni a magzatára. Ha nyitott és befogadó, s kedvesen tud odafordulni a gyermekéhez, akkor az újszülött óriási előnnyel indulhat az életben. A megszületés után az újszülött elhagyja a méhen belüli élet nyugalmát, a csendes, ismétlődő hangokat, a félhomályos létet. Megszületéskor mindezek eltűnnek, és teljesen megváltozik az élettere. A külső környezethez kell most már alkalmazkodnia – ez az alkalmazkodás jelenti majd számára a túlélést. A szülőknek pedig a fantáziájukban elképzelt babát kell elengedniük, és a most már a megszületett, igazi csecsemőt kell megismerniük és elfogadniuk (Németh 2000).

Szerintem nem árulok el nagy titkot, amikor azt gondolom, hogy senki sem tudja pontosan megmondani, hogy vajon mit is érezhet a baba a megszületése közben. Azt azért tudjuk, hogy már minden érzékszerve működik, ezért nagyon nem mindegy, hogy például éles fények fogják-e fogadni, vagy pedig simogató, selymes, tompa fények. Hogy gépek kattogó hangja, vagy az édesanyja, édesapja ismerős hangjai. Nem mindegy, hogy puha, meleg anyai (apai) ölbe, bőrre érkezik-e meg, vagy esetleg azonnal egy kemény (bár talán puha szőrrel bélelt) inkubátorba fog kerülni. A magzatok már a szülés előtt akár egy-két héttel felkészülnek a megszületésre. A baba ekkor befordul a méhnyak irányába, és beilleszkedik a fejével a medencébe. Emiatt változik meg a kismama hasának a formája, és a méhe is lejjebb fog ereszkedni. A szülés előtti napokban a kismamák erős összehúzódásokat érezhetnek, amit gyakran igazi szülési fájdalomnak is gondolhatnánk, pedig még nem biztos, hogy azok. Ha fél-egy óra múlva megszűnnek, vaklárma volt az egész, mert akkor ezek az úgynevezett jósló fájások voltak. Ha viszont nem szűnnek meg, sőt erősödnek és rendszeresebbé válnak, akkor ideje elindulnunk a kórházba, vagy ha már ott vagyunk, készüljünk, mert nemsokára szülni fogunk. Ahogy a méhszáj elkezd tágulni, a burok megreped, a magzatvíz elfolyik. Ha még ekkor sem indultunk el, már ne várjunk többet. Dobjuk be az előre elkészített táskát a kocsiba, elő a slusszkulcsot, és irány a kórház! A párunkat azért, ha lehet, ne hagyjuk otthon.

Jól jöhet majd a kórházban egy támogató kar, néhány csitító jó szó. Azt is biztosan már előre megbeszéltük otthon, hogy a kispapák bent lesznek-e – szeretnének-e bent lenni a szülésnél. A különböző cégek az apás szüléshez készen kapható, profin összeállított szetteket árusítanak, amit kötelező viselnie majd az apukának a kórházban.

Szóval irány a szülőszoba!

Ha már elfolyt a magzatvíz, akkor a burokban már nagyon kevés folyadék marad, ezért a méhizomzat közvetlenül hat a babára, és segíti az előrehaladását a szülőcsatornában. Gondolj csak bele, milyen érzés lehet ez annak a kicsinek? Hiszen minden, amit eddig megszokott, megváltozik. Minden oldalról falak veszik körül, az orráig sem lát el. A kicsinek ugyan mindössze néhány centimétert kell megtennie az anyaméhtől a külvilág felé, ez mégis néha több órájába is kerülhet. Időről időre pihen egy kicsit, hogy erőt gyűjtsön, majd újra nekivág az ismeretlennek. Van a kis testén egy úgynevezett magzatmáz, ami olyan, mint a viasz. Csúszós és sikamlós. A másik feladata ennek az anyagnak, hogy megakadályozza azt, hogy a magzatvíz feláztassa a bőrét. Felmerülhet bennünk, hogy vajon a Kicsikénk érez közben fájdalmat? A válasz az, hogy valószínűleg igen. A babák testére nehezedő nyomás, az összepréselődés biztosan kellemetlen lehet. De van egy jó hír is. Képzeld, minél fiatalabb az ember, annál kevésbé érzi a fájdalmat! Ilyenkor ugyanis a bőrben lévő idegvégződések, amelyek különböző környezeti ingerek felfogására alkalmasak, még fejletlenek. Azért ez így elég megnyugtató. Éppen elég, ha csak egyikünknek fáj annyira, nem igaz?

Egyszer egy édesanya mesélt nekem a szüléséről, majd szinte csodálkozva megjegyezte, nem is érti, hogy lehet az, hogy ennyien élünk a Földön.

Akkor először nem is értettem, mit ért ez alatt. Pár pillanat kellett, hogy rájöjjek: a fájdalomra gondolt. Mert fáj, nagyon fáj. Szerencsére azonban már nem a középkorban élünk, ezért ha szeretnénk, élhetünk különböző fájdalomcsillapítási eljárásokkal. Igen, a szülésnek, a megszületésnek vannak kevésbé kellemes részei is. De én nem adnám semmiért azt az érzést, amit akkor éreztem, amikor végre már a karomban tarthattam a fiaimat. És akkor jöjjön egy kis tudomány.

Kimutatták, hogy a szülés alatt a magzat adrenalinszintje kétszerese lesz az anyáénak, pedig az anya is komoly stresszt él át. Az adrenalin egy, a mellékvesék által termelt hormon. Hatására fokozódik a szívműködés, emelkedik a vérnyomás, a tüdő több oxigénhez jut. Olyan ez, mint amit a lövészárkokban a katonák élnek át. Ezeknek a hormonoknak a következtében észre sem veszik a sérüléseiket, csak később, amikor már elmúlt a veszély. Az adrenalin felkészíti a baba belső szerveit is a méhen kívüli életre. Csoda, hogy a megszületett baba a születést követően még jó néhány óráig nem tud elaludni?

Amikor a baba kibújik a szülőcsatornán át a védett kis burkából, valóságos hidegsokk fogadja. És a hideget most értheted szó szerint is. A babák általában elsírják magukat megszületéskor. Képzelheted, hogy mit éreztem akkor, amikor az én fiam nem ezt tette. Megszületés után azonnal megkaptam őt, boldogan öleltem magamhoz. De az én magzatmázas Kicsikémnek egyetlen hangos szó, sírás nem hagyta el a száját. Csak pihegett. Elsőszülő nőként nagyon fáradtan, és nem kicsit kétségbeesve azon agyaltam, hogy vajon most mi lehet a baj? Miért nem sír? A kisbabák sírni szoktak megszületéskor, vagy nem? Hihetetlen, de akkor nyugodtam meg teljesen, amikor már el akarták vinni őt a mellemről, mert ekkor hangosan, felháborodva felsírt. Végre! Erre azért a doktor úr és a szülésznő is összemosolyodott, úgyhogy még visszakaptam egy kis időre. Ez volt az a pont, amikor már én is teljesen megnyugodva, boldogan tudtam magamat átadni a megszületésének. Jóval később olvastam csak egy cikket arról, hogy azok a babák is tökéletesen jól vannak, akik nem sírnak fel megszületés után azonnal. Ha egy újszülött lélegzik és megfelelő az izomtónusa, akkor semmi sem indokolja, hogy bárki sírásra bírja. A legfontosabb dolog az, hogy az édesanyja karjába kerüljön, jól bebugyolálva, nehogy lehűljön. Huh, azért ezt jó lett volna akkor is tudni!

Biztosan hallottál már róla, hogy a megszületés utáni első órát aranyórának hívják. Ilyenkor a legtöbb kisbaba még élénk, érdeklődve próbálja nézegetni azt, ami a közelébe kerül. Mivel az anyaméhben nemigen tudott gyakorolni, ezért nem annyira meglepő, hogy még vannak gondjai az éleslátással. Az újszülött kb. 20-25 centiméterre lát el. Tudtad, hogy ez pont annyi, amennyire az anya arca van szoptatáskor? „Nahát, micsoda véletlen!” – mondhatnánk, bár talán mégsem az. Kéthetes korában majd észre tudja már venni az élénk színeket és a nagyobb formákat is, azonban az első időszakban a látásnál sokkal nagyobb szerepe van a többi érzékelési csatornának, így például a hallásnak. Be tudja azonosítani a hangodat, a szívverésedet. Az, amit most, megszületés után hall, azért meglehetősen különbözik attól, mint amit még az anyaméhben hallott tőled, viszont a szívverésed, a hangod frekvenciája, a tempója és a mintázatai változatlanok lesznek.

Biztosan hallottál már arról is, hogy a magzat az anyaméhben töltött utolsó három hónapban már meghallja a különböző zajokat, beszédet, zenét. Erős hanginger hatására ekkor megmozdul és rúgkapálni kezd. Ezért lehetséges az, hogy az újszülött hallása már majdnem olyan jó, mint egy felnőtté. Furcsának tűnhet, hogy ugyan megriad a váratlan, ismerős hangoktól, viszont nyugodtan alszik a hangos, de állandó zajok között. Ennek az az oka, hogy a hallásküszöbe viszont alacsonyabb, mint egy felnőtté. Ha kisbabád születik, megtapasztalhatod, hogy az újszülöttek szívesen hallgatnak ütemes, monoton zajokat, lágy dallamokat, és ezek megnyugtatóan hatnak rájuk. Ezért tudnak akár elaludni is mondjuk porszívó, hajszárító zúgására. Azért gondolkozz majd el rajta, hogy talán mégiscsak jobb lenne, ha egy lágy, álomba ringató zenét, éneket választanál a gyermekednek elalváshoz a porszívó hangja helyett.

Clemens kutatásaiból ismert, hogy a babák Mozart és Vivaldi zenéjére tudnak a leginkább megnyugodni. A zenei, zenekari összhangzásokból pedig a kicsik a dob ritmusára kezdenek el rugdalózni. Ezért van az, hogy a terhes kismamák egy rockkoncerten nem tudnak olyan sokáig maradni, hiszen ekkor a babáik erősen kezdenek el rugdalózni. Persze mindig vannak kivételek és egyéni ízlések. Vivaldi és Mozart zenéje pedig azért arat olyan nagy sikert a babáknál, mert a két zeneszerző muzsikájának a ritmusképlete áll legközelebb az anyai szívdobogáshoz, a légzési ritmushoz. A vizsgálatban Beethoven, Brahms és a rock felpörgette őket, nyugtalanok, zaklatottak lettek. És még egy érdekes adalék. Francia tudósok vizsgálatából az derült ki, hogy ha az anya a belső hangján beszél a magzatához, akkor az szívfrekvencia-változással reagál. De még ennél is érdekesebb az, hogy ha csak gondol rá, a pici arra is szívfrekvencia-változással reagál.

A látáson és a halláson túl a baba a szaglásával is tájékozódik. Be tudja azonosítani az édesanyja illatát több más illat közül. Egy újszülött baba minden illatot nagyon intenzíven érez, ezért jó, ha a tömény illatfelhőket egy másik alkalomra tartogatjuk. Éppen elég lesz az a számtalan, mesterséges (és intenzív) illat, ami például a tisztítószerekből, öblítőkből, illatosított krémekből az orra alá kerül. Már a magzatvíz is hordozza az anya által megevett táplálék ízét és illatát. A magzatvíz illata nagyon hasonló az anyatejéhez. Ezért is képesek a babák már nagyon korán megkülönböztetni a saját anyukájuk illatát, vagy a saját anyjuk tejének illatát. Ez az illat megnyugtatja őket. Később majd az anya (apa) illatán túl fontos lesz a saját illata is, hiszen biztonságot nyújt neki. Ezért van sok kicsinek kedvenc pelusa, alvós állatkája, mert ahogy mellette fekszik, a saját illatát érzi rajta. Később már nem csak alváskor lesznek fontosak ezek a takarók, Nyunyók stb. A világ felfedezése sokkal könnyebben megy velük, hiszen bárhová is megy majd, beléjük tud kapaszkodni. Vigyázzunk majd az erős öblítők, mosószerek illatával, hogy ne nyomja el a picikénk illatát, mert akkor oda a varázslat. Az illatok segítenek majd bennünket abban is, hogy össze tudjon kötni a gyerekünk egy-egy illatot egy adott eseménnyel: fürdéssel, öltözéssel, pelenkázással stb. Segíthet majd abban is, hogy ha rossz a hangulata, akkor talán így könnyebb lesz majd egy jól ismert, biztonságos illattal felvidítani.

Nekem a mai napig van egy hálóingem anyutól, amit egy nejlonzacskóban tartok, hogy megőrizzem az Ő illatát. És ugyanúgy érzem apám jól ismert, dohánnyal és bőrrel elkeveredett illatát is, ha beleszagolok a gondosan elpakolt iratai közé.

Az illatok mindig segítenek emlékezni is. Kimutatták azt is, hogy a szagok és illatok által kiváltott emlékek éppen az érzelmek bevonódása miatt pontosabban hívhatók elő. Biztosan emlékeztek ti is a régi menzás, kedves vagy éppen uncsi ételek illatára. De ezeket olvasva most már talán nem is fogsz csodálkozni azon, hogy vajon miért is szereted annyira egy bizonyos virágnak az illatát. Hiszen akár az is kiderülhet, hogy amikor pár hónapos kisbabaként édesanyád altatott, a kedvenc virágja mindig ott volt az ágyad mellett. Nos, éppen így fog majd a te illatodra is emlékezni a most még újszülött picikéd.

Azért tartom fontosnak ezeket az ismereteket (bár néha feleslegesnek tűnhetnek ezek a kitekintések), mert ha így, az előrelátóbb és tudatosabb agyunkkal átgondoljuk ezeket, akkor már nem is fogunk annyira csodálkozni azon, hogy vajon ezek az emlékek hogyan és miért is kerültek be a tudatalattinkba. Hogy a gyerek miért, illetve miért egy adott módon csinálja ezeket a dolgokat.

Az érzékszervi fejlesztés egyik fontos eleme kisgyermekkorban, hogy a különböző területeket külön-külön, egymástól elkülönítve, szelíden, lassan, túlstimulálás nélkül adagoljuk. Ezért ne akarj egyszerre mindent, és ne akarj mindent túl gyorsan! Hagyj időt, és hagyd, hogy a gyermeked a saját tempójában fedezze majd fel az őt körülvevő világot. Ez a harmonikus fejlődés alapja kisgyermekkorban.