Borítószöveg

A féléletidőt egy apró, de jól felismerhető nyilallás jelzi. Azt jelenti, eljutottál életed feléhez, és onnantól pontosan meghatározható a halálnapod. A tizenhét éves Flint Larsen nyolc éve tudja, mikor fog meghalni.

Bakancslistája nincs.

Utolsó napjaira visszatér a szülővárosába, hogy szülei körében csendben és mogorván várja a halált, ami 41 nap, 9 óra és 42 perc múlva érkezik.

De aztán találkozik September Harringtonnal, a tudós ambíciókat dédelgető lánnyal, aki a Félélet Intézet kutatógyakornoka, és akinek szintén megvannak a maga démonjai. Találkozásuk sorsszerű és csodálatos, épp ezért egyiküknek sem akaródzik igazat mondani. A lány mellett Flint megtanul nevetni, élvezni az életet és a barátok társaságát, megélni az örömöket, amiket mindeddig megtagadott magától.

Amikor kiderül Flint makacsul őrzött titka, megindul a versenyfutás az idővel. September elmélete szerint egy bizonyos kísérleti kezelés talán meghosszabíthatja a fiú életét.

De csak talán...

„Többre vágyom az egyszerű létezésnél. Élni akarok.”

„Most először engedélyezem magamnak, hogy elképzeljem, milyen érzés lenne olyan emberként élni, aki nem tudja, mikor fog meghalni. Reggelente felébredek, és kimerészkedek egy olyan világba, ahol száz halálos veszély leselkedik rám. De nem bújok el; jelentkezem egy repülősiskolába, és pilóta leszek. Kisétálunk a Romokhoz, és belekarcoljuk a nevünket a kövekbe, Flint + September, és hallgatom, ahogy September felhevülten magyaráz mindenféle spektrométerekről, kromatográfokról meg a többi érthetetlen dologról. Nézem, ahogy az őszi naplemente fénye a hajába fonódik. Amikor megszerzem a pilótaengedélyemet, elviszem egy körre.”

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Brianna Bourne: Half Life Of Love

Published by Scholastic Press, an imprint of Scholastic Inc.,

Publishers since 1920. scholastic, scholastic press,
and associated logos are trademarks and/or registered
trademarks of Scholastic Inc.

Fordította Molnár Edit

Copyright © 2023 by Brianna Bourne

Hungarian translation © 2023 Molnár Edit

Magyar kiadás © 2023 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Maeve Norton

Borítófotó © Shutterstock.com

ISSN 2939-676X

ISBN 978-963-599-174-7

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette

és a  #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

NAGYMAMÁMNAK, MARY JOSEPHINE MCDONALDNAK.

GYEREKKÉNT TE VOLTÁL NEKEM A NYUGALOM ÉS A BIZTONSÁG SZIGETE.

ÉS MÉG MOST, ENNYI ÉV UTÁN IS AZ VAGY.

KÖSZÖNÖM!

FLINT

41 NAP, 9 ÓRA, 42 PERC

Itt fogok meghalni.

A dzsipünk hátsó üléséről, a tömött bőröndök közé ékelődve bámulom az előttünk magasodó ultramodern „faházikót”.

Csupa éles szög és lakkozott fa. Meg üveg; rengeteg üveg. Az alacsonyan járó októberi nap sugarai megcsillannak a hatalmas, plafonig érő ablakokon; olyan forróak, hogy kiég a szemem.

Ez az egyetlen ház a környéken, szépen belesimul a pennsylvaniai erdőségbe. Körülötte élénk narancssárga levelek lángolnak az ágakon. A kép egy építészeti magazin címlapjára kívánkozik.

Nem egészen így képzeltem az utolsó negyvenegy napom helyszínét.

Negyvenegy nap. El sem hiszem, hogy már csak ennyi van hátra.

Pislantok egyet. Lenyelem a gombócot, ami a fél életemen át itt növekszik a torkomban. Nos, majdnem a fél életemen át.

Odakint madarak csiripelnek az őszi napsütésben. Hárman ülünk idebent – anya, apa és én –, de mind hallgatunk. Senki sem mozdul, hogy kinyissa a kocsiajtót. Ezt a küszöböt senki sem akarja átlépni.

– Hát, itt vagyunk – mondja végül anya erőltetett jókedvvel.

A szavai úgy pattannak vissza a feszültség faláról, mint tű a katonai páncélról. A hangja fátyolosan cseng, és tudom, hogy nem csak a hosszú út miatt.

A helyzet nem csak azért kínos, mert a halálra készülök. A szüleim a válásuk óta nem tartózkodtak egy légtérben, anya azonban úgy ül a dzsipben, mint a régi szép időkben, és csokis drazséval kínálja apát. Úgy viselkedik, mintha megint rendes család lennénk.

Amikor anya előállt az ötlettel, azt mondta, fogjam fel úgy a dolgot, mint egy közös családi nyaralást. Elég nyomorult egy nyaralás, gondoltam magamban, de jó fiú lévén nem ellenkeztem. Azért utaztunk ide, hogy ne kelljen egyedül töltenem az utolsó heteket, amíg a szüleim dolgoznak.

Anya megkérdezte, hova szeretnék menni, és felsorolt egy csomó tengerparti üdülőhelyet meg nyüzsgő nagyvárost, de ezen már rég túl vagyunk. Amikor megtudtuk, hogy lejár a szavatosságom, anya egy rakás helyre elrángatott minket, eltökélte, hogy annyi életet sűrít bele a hátralévő időmbe, amennyit csak bír. De a New York-i hétvégék és az unalmas nemzeti parkok senkit sem derítettek jobb kedvre, ráadásul majdnem csődbe vitték a szüleimet. Lelkileg már így is a terhükre vagyok. Nem akarom anyagilag is leszívni őket.

Szóval nem engedtem, hogy anya még egy utolsó képeslapra kívánkozó álomnyaralást tervezzen, inkább felvetettem, hogy menjünk el oda, ahol a szüleim biztosan nem keverednek adósságba. A városba, ahol felnőttem: Carbon Junctionbe.

Apa morog valamit, aztán kirántja a slusszkulcsot.

– Nem ücsöröghetünk itt egész nap – mondja.

A mogorva természetével mindig sikerül megtörnie a kínos pillanatokat.

Kiszállunk a kocsiból, és kinyújtóztatjuk az őszi hidegtől elgémberedett tagjainkat. A szokásos fekete pólómat és fekete farmeremet viselem. Lúdbőrös a karom, és a kis bumszlik a vállamtól a csuklóm felé kúsznak.

Anya odajön hozzám, az oldalához von, és bátorító mosollyal néz fel rám. Nem törpenövésű vagy ilyesmi: én vagyok szokatlanul magas.

Természetesen észreveszi a libabőrt.

– Jaj, Flint, biztosan…

– Nem fázom – szakítom félbe.

Ezt már megbeszéltük. Ez a szokásos válaszom, amikor nem akarok dzsekit venni.

Az a helyzet, hogy hazudok. Nagyon is fázom, de én élvezem a fájdalmat. Ha fázom, éhezem és szomorkodom, a vég már nem is lesz annyira fájdalmas. Inkább megkönnyebbülést jelent majd.

Felbattyogunk a verandához, a cipőnk tompán kopog a fapadlón. Amikor itt laktunk Carbon Junctionben, ez a faház még nem volt itt. Egy emberöltővel ezelőtt hármasban éltünk a hangulatos kis házunkban a város másik felén.

Apa megnézi az Airbnb utasításait a telefonján, és bepötyögi az ajtónyitó kódot. A retesz gépies zümmögéssel húzódik vissza, és apa minden teketória nélkül belép a házba. Anya és én egy pillanatig tétovázunk, majd követjük őt.

Az üresen tátongó helyiség fájdalmasan modern: a keményfa padlón még keményebbnek tűnő bútorok alkotják a berendezést.

– Ne haragudj, hogy nem olyan… otthonos – mondja anya, amikor körülnézünk. – Majd veszek díszpárnákat a kanapéra. Meg szőnyegeket. Hogy kicsit kellemesebb legyen.

Anya lakberendező, ő Leslie Larsen az aprócska, nehézségekkel küzdő, philadelphiai székhelyű Leslie Larsen Interiorstól. Egy szavamba kerül, és máris akcióba lendül, hogy teljesen átalakítsa a házat.

– Jó lesz így, anya – felelem, és lehuppanok a kanapéra. – Ne vegyél semmit.

Az elvált szüleim összenéznek, ami csak még inkább megerősít abban, hogy fura hetek állnak előttünk.

Megdörzsölöm a térdemet. A dzsipben nem nyújthattam ki a lábam, és a térdkalácsom az első üléshez préselődött. De a fájós térdemet leszámítva jól érzem magam.

Azt hiszem, ez a legrosszabb az egészben. Hogy egészséges vagyok. Semmi bajom. Nincs krónikus betegség, ami felemésztene, nincsenek szervi rendellenességek. A testem még évekig, sőt évtizedekig eléldegélne. De október 23-a van, és valamikor december 4-én le fog állni, mint egy óra, amiből kifogyott az elem.

Ez a dátum fontosabb, mint a születésnapom. Minden űrlapra ráírtam, amit valaha ki kellett töltenem. Túl van már az élete felén? Mindegyik ezt kérdezi. Néztem, ahogy az osztálytársaim könnyed mozdulattal karikázzák be a nemet. Én olyan szűk keretet véstem az igen köré, hogy majdnem kilyukadt a papír. Körülöttem mindenki átugorhatta a következő kérdést, de nekem válaszolnom kellett.

Halálnap: december 4.

Születésnapok és halálnapok. Minden életet ezek foglalnak keretbe. Egyszer mindenki eljut az élete feléhez, csak én vagyok olyan szerencsétlen, hogy ez már kisgyerekkoromban bekövetkezett.

Nem szívesen gondolok vissza arra a napra, amikor rám tört a fájdalom. A váratlan, hasogató fejfájás és az azt követő roham, amire már nem is emlékszem. Az a nap volt a demarkációs vonal, ami kettéválasztotta az életemet: volt az a fele, amikor még nem tudtam, mikor fogok meghalni, és volt az, amikor már igen.

Apa a borostáját vakarja.

– Flint, hozd be a cuccokat a kocsiból!

Anya felkapja a fejét.

– Ne ugráltasd, Mack!

– Miért ne? Épkézláb gyerek.

– Semmi baj, anya – vágok közbe, mielőtt az egész átcsapna a múltból már jól ismert „nézeteltérések” egyikébe.

Nem bánom, hogy nekem kell kipakolnom a bőröndöket a kocsiból. Apa legalább nem pátyolgat. Ezért is döntöttem úgy, hogy vele maradok a válás után. És mert anya annyira igyekezett pozitívan és jókedvűen viselkedni, hogy teljesen belerokkant. Úgy tett, mintha jól lenne, de egyre soványabb lett, és egyre jobban kimerült. Nem bírtam tovább. Pláne, hogy mindez miattam történt.

Amíg én behordom a cuccainkat, anya a konyhában matat, a csicsás kávégépet próbálja működésre bírni, apa pedig a mosogató alatt hasal, talán a víznyomást állítja be, vagy valami ilyesmi. Apát Macknek hívják, de sokszor csak „Mack Elek”-nek csúfoljuk, annyi bizarr munkája volt már az évek során. Mielőtt megszülettem volna, afféle fazon volt, aki egyik nap még tengeri olajfúrótornyon dolgozik, aztán vadvízi túravezető lesz egy raftingcégnél. Most egy ipari hegesztőkből álló csapatot irányít Philadelphiában, és szinte bármit meg tud javítani.

Örülnöm kellene, hogy a szüleim itt vannak velem, de bárcsak egyedül hagynának és visszamennének a városba! Vissza a munkájukhoz, a barátaikhoz és a különálló, Flint-mentes életükhöz. Nincs szükségem rájuk. Kösz, de egyedül is meg tudok halni.

Végre kiürül a dzsip. Az ajtók két csippanással zárulnak, én pedig a ház felé indulok, de amikor az ajtóhoz érek, önkéntelenül is megtorpanok.

Látom anyát és apát az üvegen keresztül. Már nem sertepertélnek a konyhában; dermedten állnak, mozdulatlanul. Anya a kávégépnél, egyik kezét az arcára szorítja, a másikkal a pultra támaszkodik, mintha nem bírná el a saját súlyát. Apa a konyha túloldalán, és tőle idegen tehetetlenséggel bámulja anya hátát.

Nagy zajjal nyitom ki az ajtót, és becsapom magam mögött.

Amikor megfordulok, anya felegyenesedik, és lesimítja a pulóverét, közben szaporán pislog. De mindenütt ugyanaz a ravatalozói csend honol. Sűrű a levegő. Az egyik oldalon a koporsóban heverő holttest, mindenki lábujjhegyen jár és halkan beszél. Csakhogy a mi esetünkben a holttest még nincs a koporsóban. Még élek és virulok.

Akkora baromság ez az egész! Nem tehetünk úgy, mintha ugyanaz a család lennénk, mint nyolc évvel ezelőtt.

A hátsó ablakhoz megyek, és az erdőt bámulom, hogy a szüleim ne lássák, milyen dühösen szegem előre az államat. Kényszeredetten szívom be a levegőt, és a fákon zizegő levelekre összpontosítok.

A félig csupasz ágak között házak látszanak a Maynard patak túloldalán, ami sötét szalagként csörgedezik a lejtős kert végében. Ismerem azt az utcát, Harker’s Runnak hívják. Fura, hogy ennyi év után is emlékszem a nevére.

A régi Carbon Junction-beli életem valóságosabbnak hat, mint a városban töltött nyolc év.

Egy dolog viszont megváltozott: az egyik házat élénklilára festették. Kirí a sok pirosas, haldokló őszi szín közül. A szemem résnyire szűkül. Nem emlékszem, hogy lett volna lila ház abban az utcában. De bármennyire is rikító, nem ez a legförtelmesebb látvány a környéken.

A fák fölött, a legmagasabb domb tetején két épület áll, büszkén és szabadon. A Vár és a Korona.

A Vár a régi szénerőmű; három óriási kéménye olyan, mint három őrtorony. Évekkel ezelőtt bezárták. Azóta romlásnak indult, és ocsmány drótkerítés övezi, de messziről még mindig hatalmasnak és impozánsnak hat. Régen gyakorlatilag a város összes lakója ott dolgozott. Amikor bezárt, a várost hamar elnyelte volna a szegénység és a gaz, ha nincs a másik épület, a Korona. Most mindenki ott dolgozik. Vagyis majdnem mindenki.

A Korona egy brutálisan modern, harminc emelet magas, fehér betonból épült torony. A tetején ívelt tüskékből álló kör úgy fest, mint valami gonosz, idegen lény koronája.

Milyen fájdalmasan ironikus, hogy a szülővárosom – a hely, ahol születtem, és ahol meg fogok halni – ad otthont a Félélet Intézetnek, a világ első számú kutatóintézetének, ahol azt a jelenséget kutatják, amivel az embereknek az idők kezdete óta együtt kell élniük.

Ha lenne hozzá erőm, bemutatnék neki.

Azt hiszem, anya titokban örül, hogy vissza akartam jönni Carbon Junctionbe. Az Intézet elsősorban azért jött létre, hogy kiderítse, mi okozza a féléletidőt (kétlem, hogy valaha is előrébb jutnának a témában), de mindenféle kiegészítő „segítő programot” is kínálnak. Anya nagyon téved, ha azt hiszi, rá tud venni, hogy beszéljek az Intézet egyik terapeutájával.

A nap a felhők mögé bújik, és egy másodpercre meglátom a saját tükörképemet az üvegen. Jézusom, de durván nézek ki! Nagyon fáradt vagyok.

Valami nekicsapódik az üvegnek, közvetlenül az orrom előtt. Riadtan hőkölök hátra.

Egy szürke kismadár az oldalára fordulva hever a verandán. Összerándul, majd nagyot sóhajt, apró mellkasa lelohad. Nem mozdul többet.

Egy pillanatra sokkot kapok. Még soha semmi nem halt meg a szemem láttára.

A torkomban tanyázó gombóc a többszörösére duzzad.

– Anya! Egy halott madár van a verandán.

– Mi? – Anya azonnal odajön. – Jaj, drágám, ne nézz oda! Szólok apának, hogy dobja ki a kukába.

– Várj! – Úgy érzem, kötődöm ehhez a madárhoz. Elvégre én is itt fogok meghalni. – Van egy fölös dobozunk? – kérdezem.

Anya megenyhül.

– Persze.

Amíg megkeresi a dobozt, én feltúrom a konyhai fiókokat. Nem hoztam homokozólapátot erre a vidám kis nyaralásra, de egy tálalókanál is megteszi.

Anya egy üres kávékapszulás dobozt nyom a kezembe.

– Belefér? – kérdezi.

Bólintok, és elindulok a hátsó veranda felé.

– Flint, várj! Vegyél kabátot! – Megfordulok, és anya már nyújtja is a kabátomat. – Légyszi! – teszi hozzá.

Elveszem a kabátot, de úgyis csak addig lesz rajtam, amíg szem előtt vagyok.

Anya megragadja a könyökömet.

– Mihez lenne kedved ma délután? – kérdezi. – Arra gondoltam, rendelhetnénk thai kaját, apa meg beüzemelné a tévét.

– Fáradt vagyok, anya. Inkább a szobámban lennék.

Ennek nem lesz jó vége. Tudom, mit vár anya ettől az utolsó néhány héttől. Egyikük sem vehet ki másfél hónap szabadságot, de még így is rengeteg lehetőségünk marad, hogy „Minőségi Időt” töltsünk együtt. És anya azt akarja majd, hogy nyíltan beszéljek az érzéseimről.

– Flint… – Anya hátrasimítja a hajamat. – Tudom, hogy nehéz, de nem érezhetnénk jól magunkat annak ellenére, hogy…

Nem bírja kimondani, pedig már nyolc éve kell együtt élnie a tudattal.

Tehetetlenül nyújtja a kezét.

– Jobb lenne, ha elfoglalnád magad. Megérdemled, hogy élj egy kicsit.

– A hangsúly a „kicsit”-en van – dünnyögöm.

Sértettség suhan át anya arcán.

Szeretnék bocsánatot kérni tőle és szorosan átölelni, mint régen, gyerekkoromban. De nem tehetem. El kell érnem, hogy ne hiányozzak neki, amikor elmegyek.

Felsóhajtok.

– A thai kaja jó lesz, anya.

Anya szája pengeéles mosolyra húzódik, de legalább mosolyog.

– Akkor gyorsan meg is rendelem. Szeretlek!

– Jó – motyogom.

Leguggolok a verandán, és a dobozba teszem a kismadár ernyedt testét. Aztán elindulok a fák között. Megállok egy hatalmas kanadai fenyő mellett, és lehámozom magamról a kabátot. Ahogy mélyen a hideg talajba nyomom a tálalókanalat, végig ugyanaz jár a fejemben: Negyvenegy nap.

Sivár és végtelenül szar érzés fog el.

Azt hittem, már hozzászoktam a visszaszámláláshoz. De most, hogy már csak hat hetem van hátra, hullámokban tör rám a forró, nyirkos pánik. Vannak nehezebb és könnyebb napok. Néha szinte teljesen megfeledkezem róla, de most, hogy itt vagyunk, sehogy sem tudom lenyelni a torkomba ékelődött gombócot.

Sok mindenen mentem keresztül az elmúlt nyolc évben. Még gyerek voltam, amikor elértem az életem felét, egy hülye kis harmadikos, kezdetben fel sem fogtam, mi van. Elköltöztünk, mert az emberek másképp viselkedtek velünk. Philadelphiában nem volt olyan rossz, legalábbis eleinte. Elviseltem, hogy az új suliban senki sem akart haverkodni azzal a sráccal, aki már középiskolás korában feldobja a bakancsát. De aztán jött a gimi, és…

Az volt a legrosszabb év. Több okból is.

Eltemetem a madarat, és a farmerembe törlöm a kezem. Előhalászom a telefonomat a farzsebemből. Visszaszámlálót tettem a képernyőzárra, és egy percig némán bámulom. Nézem, ahogy peregnek a másodpercek.

Újabb másodperc telik el.

Tiktak!

Aztán még egy.

Mit kezdhettem volna azzal az egy másodperccel? Mit kellett volna kezdenem vele? Néha, a félelem, a szomorúság és a düh hullámai között, rám tör a bűntudat. A bűntudatot utálom a legjobban.

A halál sokkal könnyebb lesz, mint ez a szarság. Könnyebb, mint ülni és várni, hogy végem legyen.

Még egy adalék a féléletidőről: semmi sem ölhet meg a halálod napja előtt. Lazán kisétálhatnék egy nyerges kamion elé, vagy a sínekhez kötözhetném magam, akkor sem halnék meg. Szarul lennék, de nem halnék meg. December 4-ig nem. Beleborzongok, amikor a gombamód szaporodó szektákra gondolok, meg a fura történelmi korokra, amikor az izgalmak hajszolása lett a legfőbb cél. Sziklaugrás kiképzés nélkül, rája- és aligátorúszás, gyorsulási versenyek. Az emberek azt mondják, hogy az adrenalinlöket miatt csinálják, vagy azért, hogy átvegyék az irányítást az életük fölött, és dacoljanak a halállal, de látom, miként végzik. A sérülések brutálisak. Leszakadt végtagok, harmadfokú égési sérülések, bénulás. A kínzó fájdalom az oka, hogy a legtöbb ember nem szórakozik. Elfogadjuk, hogy folyik a visszaszámlálás.

A kanálra nézek, ami úgy magasodik a madárka sírhantján, mint egy fejfa.

És hirtelen belém hasít: a szüleimnek is el kell temetniük engem.

Annyi ideje várom már a halálom napját, nem is értem, hogyhogy ez eddig nem jutott eszembe.

A szüleim garantáltan megöregszenek. Apa két és fél éve, negyvenkét évesen jutott el az élete feléhez, és a nyolcvannegyedik év még nagyon messze van. Anya még el sem jutott a felezőpontig, pedig a félélet sohasem téved. Egyszer majd elérik azt a kort, amikor már több időt töltöttek nélkülem, mint velem.

Megremeg az állam. Te jó ég, csak ezt ne! Hadd húzzam ki ezt az utolsó pár hetet, és hadd haljak meg úgy, hogy senkit sem bántok! Ez akkora kérés?

A faházra nézek. Amikor visszamegyek, anya biztosan átölel majd, hogy megvigasztaljon a halott madár miatt. Apa biztosan leinti, mint mindig, amikor anya úgy bánik velem, mint a hímes tojással. Talán hallani fogom, ahogy anya álomba sírja magát, mint minden hétvégén, amikor nála vagyok.

A szememre szorítom a kezem. Nem bírok visszamenni a házba. Nem kapok levegőt.

Ott, az erdőben állva fogalmazódik meg bennem a gondolat.

Találnom kell egy helyet, ahol meghúzhatom magam az utolsó néhány napban. Így a szüleimnek nem kell hallaniuk az utolsó leheletemet, nem kell végignézniük, ahogy a szememben kialszik a fény.

Nem hagyhatom, hogy lássák a halálomat. Az összetörné őket.

Mélyen beszívom az erdőillatot, a nedves fakéreg és a rothadó levelek édes, pekándiós illatát.

Azt hiszem, már tudom is, hol az a hely.

Ahelyett, hogy visszamennék a házhoz, sarkon fordulok, és eltűnök az erdő sűrűjében.

SEPTEMBER

Soha nem akarom elhagyni ezt a szobát.

Görcsöl a kezem, annyi izotópképletet és genetikai algoritmust másoltam már le, de nem érdekel. Ez az egyetlen hely, ahol elengedhetem magam, és fellélegezhetek: a megfigyelőterem, ami a Félélet Intézet legfelső emeleti biokémiai laboratóriumára néz.

A laboratórium egy több millió dolláros csoda: egy hatalmas, magas mennyezetű rotunda, tele genomikai szekvenálógépekkel, folyadékkezelő berendezésekkel, spektrofotométerekkel és klinikai munkaállomásokkal. Hűvös fehér fényben fürdik, de az ívelt falakon egymástól egyenlő távolságban lágy fényű kék és lila lámpák világítanak, így olyan, mintha egy high-tech űrhajó belsejében lennénk.

Hála az évek óta tartó megfeszített munkának, mindennap itt fogyaszthatom el az ebédemet, harminc emelettel Carbon Junction fölött, és közben tudománytörténeti események szemtanúja lehetek.

Nem tudom levenni a szememet dr. Emilia Egebe Jacksonról, a világ vezető féléletidő-kutatójáról, aki a boltíves teremben sétálgat makulátlan fehér köpenyében. Két hónapig gyakornok voltam az Intézetben, és még mindig alig hiszem el, hogy ilyen közel kerülhetek dr. Jackson agyához.

Összefogom a hajamat, és súlyos, rézvörös lófarokba kötöm, ami egészen a legalsó csigolyámig ér. Ezekben a pillanatokban szinte olyan vagyok, mint a régi September. Egészséges és nyugodt, akinek szívében a világ jóságába vetett hit foszforeszkál.

Bárhová megyek, nehezen tudok nem arra gondolni, mit vesztettem el hat hónappal ezelőtt.

Vagyis inkább kit.

Dr. Jackson odamegy a híres táblafalhoz. Előrehajolok. Vajon megtalálja a hibát, amit én már tíz perccel ezelőtt kiszúrtam? Miközben kiértékeli a képleteket és a molekuláris diagramokat, úgy áll ott, mint egy turbinamágneses kinetikus mezőben lebegő mozdulatlan részecske.

Kisvártatva fogja a filctollat, és kijavítja a hibát.

– Ez az! Tudtam! – suttogom, bár teljesen egyedül vagyok a megfigyelőhelyiségben.

Dr. Jackson talál egy üres helyet, és írni kezd. A hangok nem hatolnak át az üvegkocka falán, de a filctoll bizonyára dühösen csikorog. Minden számot és szimbólumot lemásolok. Nagy szemeket meresztek, amikor látom, mire akar kilyukadni dr. Jackson.

Dr. Jackson minden egyes tette forradalmi jelentőségű. Két hónappal ezelőtt került az igazgatói székbe, és most az egész intézet akkora lázban ég, mintha C_9H_13NO_3-at adtak volna be nekünk. Adrenalint. Egy emberként érezzük, hogy már közel járunk a féléletidő megértéséhez. Talán idővel gyógyítani is tudjuk majd.

Én ezért vagyok itt: hogy gyógymódot találjak a féléletidőre. Két és fél évvel ezelőtt ez lett a létezésem egyetlen értelme.

Egy hang szűrődik ki a megfigyelőterem légkondicionált zümmögéséből.

– September! Nem lep meg, hogy itt talállak.

Riadtan húzom ki magam. Lőttek az ebédszünetnek.

Kullancs Percy áll az ajtóban. Ő a másik tudományos gyakornok. Fensőbbséges gőg ül az arcán, a kezét úgy kulcsolja össze a háta mögött, mint valami koronaherceg.

Természetesen nem Kullancs Percy az igazi neve. Az még gázabb. Percival Bassingthwaighte-nek hívják (esküszöm!), és már a puszta létezésével megkeseríti az életemet.

Percy felszegi az állát, hogy még dölyfösebben nézhessen le rám.

– Nem a rettenthetetlen vezetőnknek kellene segítened a betegfelvételnél?

Ó, a francba, hasít belém elektrosztatikus zümmögés kíséretében a villámcsapásszerű felismerés. A táskámba gyömöszölöm a jegyzetfüzeteimet, és elhagyom a megfigyelőhelyiséget. Felnyögök, amikor Percy cipőjének kopogását hallom a hátam mögül.

Esküszöm, mintha személyes küldetésének tekintené, hogy állandóan körülöttem sündörögjön, és szóvá tegye a hibáimat. Mondjuk, valahol érthető, hisz konkurenciának tekint. Mind a ketten jelentkeztünk a Carbon Junction-i egyetem biokémiai és genetikai programjába, de a szabályzat szerint csak hat diákot vesznek fel évente, és mind a hatnak különböző országból kell származnia. Januárban az egyikünk megkapja a felvételi értesítőt az Intézethez tartozó egyetemről, a másikunk viszont nem.

Megnyomom a lifthívó gombot. Lefelé menet kontyba csavarom a hajam, és lesöprök néhány morzsát a köpenyemről. A legprofibb arcomat kell mutatnom. Nem én vagyok a komoly tudós mintapéldája, ebben soha nem tudnám legyőzni Percyt – aki rideg, szigorú és érzelemmentes –, de nem ő az, aki három évvel ezelőtt megnyerte a Fiatal Tudósok Országos Díját az Alzheimer-kórra hajlamosító génvariációt vizsgáló kutatómunkájáért. Ráadásul eléggé… bizarr hatékonysággal jegyzem meg a kémiai képleteket. A legtöbb tudós nem vágja fejből az összes kémiai képletet, amivel életében találkozott, én viszont igen. Továbbá minden általam olvasott szakdolgozatot szinte tökéletes részletességgel fel tudok idézni. Kár, hogy ez a szuperképesség csak a természettudományokra vonatkozik: tavaly épphogy átcsusszantam az angolvizsgán.

– Kész van már a prezentációd a féléletidő történetéről? – kérdezi Percy.

Azontúl, hogy segítjük a tudósok munkáját, havi projektjeink is vannak, amiket az Intézet oktatási csoportja oszt ki ránk.

– Már az utolsó simításoknál tartok. Hát te?

– Tegnap adtam le – feleli gúnyos vigyorral Percy.

Ebben a hónapban az volt a feladat, hogy készítsünk ppt-t a féléletidő történetéről, valami olyasmit, amit egy ötödikes gyerek is megértene. Köztudott, hogy az itáliai reneszánsz gondolkodók, mint például da Vinci, elsőként gyűjtöttek megbízható adatokat a féléletidővel kapcsolatban, ezzel is alátámasztva, hogy az a bizonyos görcs vagy roham, ami az élete felénél kapja el az embert, közvetlen összefüggésben áll a későbbi halálesetekkel. Ezt megelőzően a születések és halálesetek nyilvántartása elég sok kívánnivalót hagyott maga után. Természetesen, amikor brit régészek múmiákat ástak ki Egyiptomban, hamar kiderült, hogy már az ókori egyiptomiak is tudtak a féléletidőről.

Tudomásunk szerint ez a jelenség egyidős az emberiséggel. Megtanultunk együtt élni azzal, hogy a halál Damoklész kardjaként lóg felettünk.

Néha, amikor tömegben vagyok, minden ember feje fölé egy-egy ketyegő órát képzelek.

Amikor a lift megáll, Percy és én egymás után a retinaszkennerhez hajolunk. Ebben az épületben senki sem kóborolhat engedély nélkül, még a vezető tudósok sem. Miután a szkenner csippan, kinyílik az ajtó, és mi kilépünk a második emeletre. Hathetes turnusokban járjuk végig az Intézet részlegeit, és mindig is sejtettem, hogy a betegfelvételi részleg lesz a legkeményebb. Itt fogadjuk a nagyközönség tagjait a halálozási tanulmányainkhoz.

A főnököm pontosan egy négyzetmétert engedett át nekünk az ablaktalan irodájából, így hát Percy aktatáskájára hajítom a füzetemet meg a táskámat (hány tizenhét éves mászkál aktatáskával?), és elindulok a hosszú, kanyargós folyosón.

Az I-37-es szoba ajtajánál még egyszer leellenőrzöm, hogy rendesen begomboltam-e a köpenyemet. Nem akarom, hogy a múlt heti eset megismétlődjön.

Mielőtt belépnék, lehunyom a szemem. Jó tudós vagyok. Jó tudós vagyok. Talán, ha eleget mantrázom magamnak, a főnököm is elhiszi.

Kettőt kopogok, és besurranok az ajtón. A szoba nem sokkal nagyobb, mint a közepén álló kórházi ágy. A fehér falak párnázottak. Szó szerint egy párnázott cellában vagyunk. Az ágyban fekvő beteg kimerültnek tűnik. Apró, madárszerű lány, szív alakú arcát kiüresítette a félelem. Fiatalabbnak tűnik, mint én, de az nem lehet: csak tizennyolc éven felüliek jelentkezhetnek a halálnapi szolgáltatásokra.

A főnököm, dr. Uta Juncker az ágy mellett ül egy gurulós zsámolyon.

Dr. Juncker kicsi, szoros kontyba fogta egérszürke haját, a smink nélküli arcán végigfutó mély barázdák örök elégedetlenségről árulkodnak. Még egyszer sem láttam mosolyogni ezt a nőt.

Dr. Juncker odabiccent nekem, majd ismét az ágyban fekvő lány felé fordul.

– Ms. Vásquez, ő az egyik gyakornokom, September Harrington. – Dr. Juncker jól leplezi a német akcentusát, de a nevemmel hadilábon áll; a gt-nél mindig megbicsaklik a nyelve, és azt mondja: Harrinkton. – Ő segít nekem rákötni önt a gépre és további vérmintákat venni.

Ms. Vásquez összerezzen.

– Már megint vért vesznek?

– Fontos, hogy nyomon kövessük a változásokat, ezért ma négyóránként, holnap pedig óránként veszünk vért öntől – magyarázza dr. Juncker a maga nyers, szenvtelen módján.

Fogom a papírlapot, amit még a hét elején készítettem elő, és elfoglalom a helyem a kórházi ágy támlájánál. Ismerem az eljárási rendet, és jó vagyok benne.

– Ms. Vásquez, feljebb csúszna egy kicsit? – kérdezem.

– Szólítson csak Aubrey-nak – mondja a lány halvány mosollyal.

– Rendben – válaszolom, de amikor dr. Junckerre sandítok, látom, hogy nem helyesli a viselkedésemet.

Amíg dolgozunk, Aubrey mélyen hallgat, és a kezét bámulja. Szabvány intézeti hálóinget visel, egy ezüst gyöngyökkel díszített karkötőt és kopott halványkék zoknit, ami a sajátja.

Nehéz és fullasztó a szívemben feltámadó együttérzés. Mindig ez történik, ha túl sokáig bámulom a betegeket.

Aubrey alapértékei tökéletesek. A szívmonitor és az összes többi gép, amit rácsatlakoztattunk, vidáman csipog. Holnap mégis meg fog halni, és sem dr. Juncker, sem én nem tehetünk semmit.

Tizenöt évvel ezelőtt az Intézet alapítója, dr. Elias Blumenthal tette az első áttörést jelentő felfedezést. Rájött, hogy ha az emberek nem betegek vagy szenvednek öregkori leépüléstől, hiába különítik el őket, és hiába vetnek be minden létező módszert, hogy megmentsék az életüket, akkor is meghalnak a halálnapjukon. Mindenféle eszközre rákötötte őket a párnázott szobáiban, hogy kiderítse, mi történik valójában, és ekkor fedezte fel, hogy a féléletidőhöz egyfajta beépített háttértár is tartozik: egy spontán aneurizma, ami megreped, és végül a beteg halálát okozza.

Az aneurizma – ami mindig az agy más-más részén jelentkezik, és mindig túl hirtelen ahhoz, hogy kezelni lehessen – elpattan, és végez a betegekkel. Blumenthal doktor Blumenthal-effektusnak próbálta elnevezni, de mindenki csak úgy emlegeti, hogy a kikapcsológomb.

Miután a probléma CT-vel is kimutathatóvá vált, a tudósok hozzákezdhettek a felszámolásához. Dr. Blumenthalnak hirtelen dollármilliárdok hullottak az ölébe a világ minden tájáról. A szülővárosában, Carbon Junctionben felépült a hatalmas Félélet Intézet, és csak úgy tódultak ide a tudósok. Az elmúlt tizenöt évben az Intézet részletes vizsgálatokat végzett az aneurizmákkal kapcsolatban, és különféle kezelési módszerekkel kísérletezett. Eddig semmi sem vált be, dr. Jacksonnak azonban van néhány forradalmian új ötlete, és minden jel arra mutat, hogy közel az áttörés.

Aubrey Vásquez számára, aki húszéves, és a texasi San Antonióból származik, természetesen már nincs remény.

Dr. Juncker épp az elektródát igazítja meg Aubrey bal karján, amikor észreveszi az ezüst karkötőt. A főnököm enyhén szólva is szőrszálhasogató, amikor a szabályok betartásáról van szó.

– Sajnálom, de meg kell kérnem, hogy vegye le az ékszereit – mondja kissé ingerülten.

Aubrey meghökken.

– De ez a… – Elcsuklik a hangja. – Biztos, hogy nem tarthatom magamon?

– Sajnos nem.

Dr. Juncker pillantásra sem méltatja a lányt.

Aubrey a karkötőhöz nyúl, és könnybe lábad a szeme.

Aztán rám néz, gondolom, abban bízik, hogy én még felülbírálhatom a döntést. Van valami ebben az esdeklő tekintetben – Tedd jóvá; hozd helyre! –, ami furcsán ismerősnek tűnik.

– Keresek egy zacskót – szalad ki a számon. Fura ez a hirtelen támadt nosztalgia. Mintha valami mélyen eltemetett ösztön új életre kelne bennem. Előhalászok egy steril zacskót a 4C jelű fiókból, és kerülöm dr. Juncker dühösen perzselő tekintetét. Rámosolygok Aubrey-ra. – Idecsíptetjük az ágya támlájára. Így akkor is ott marad, amikor felvisszük a következő emeletre.

Hála hullámzik át Aubrey arcán. Lecsúsztatja a karkötőt, és a kezembe nyomja. A gyöngyöket egy rugalmas szalagra fűzték fel, olyan, mintha egy gyerek barkácsolta volna az ékszert. A gyöngyökön betűk vannak, de csak néhányat tudok elolvasni anélkül, hogy elfordítanám a karkötőt.

VÉREK♥ÖRÖKK

Ne!

Meginog alattam a föld. A szoba mintha dinitrogén-oxiddal – N_2O – telne meg, ami mindent lelassít a testemben.

Tudom már, miért volt olyan ismerős az a pillantás.

Egy kishúg néz így a nővérére.

Sosem gondoltam volna, hogy egyszer még előtör belőlem ez az ösztön. Utoljára hat hónapja éreztem ilyet.

Amikor a húgom még élt.

Az iratcsíptető kicsúszik a kezemből, és hangos csattanással landol a padlón.

– Nagyon sajnálom! – motyogom, és lehajolok, hogy kipiszkáljam a kórházi ágy alól.

Hálás vagyok a sorsnak, hogy elrejthetem az arcom. Remegek.

Amikor felegyenesedek, dr. Juncker úgy vizslat, mintha egy mintadarab lennék a mikroszkópja alatt.

– Menjen vissza az irodámba, Ms. Harrington! – mondja, és éles hangja áthatol a testemben uralkodó káoszon. – Mindjárt megyek én is.

Nem kell kétszer mondania.

Három métert sem teszek meg, és a falnak támaszkodom, majd nagyokat szippantok a folyosó tiszta levegőjéből.

Muszáj összeszednem magam. Néha, ha kellőképpen beletemetkezem a tudományos munkába, napokig eszembe sem jut a húgom. De aztán elég egy apróság, egy szó, egy karkötő, egy pillantás, és a szellem kiszabadul a palackból.

Kinyílik az I-37-es ajtaja. Kihúzom magam. Az ajtó halk kattanással zárul be dr. Juncker háta mögött.

A főnököm rám szegezi hideg, kék szemét.

– Ms. Harrington. Úgy látom, nagyon megrázta a mai mintavétel.

Tagadólag megráznám a fejem – nem, jól vagyok –, de mintha valaki idegmérget fecskendezett volna belém. Most hirtelen a sztrichnin jut eszembe: C_21H_22N_2O_2.

– A betegeink érzelmileg labilis állapotban vannak – folytatja dr. Juncker. – A mi feladatunk odáig terjed, hogy bemegyünk, levesszük a mintákat, rögzítjük a szükséges adatokat, majd távozunk.

Elfog a szégyen, szétesek, mint atommag a mitózisban. Mióta a YouTube egy egyszerű vulkánkísérlettől egy haladó genetikai előadáshoz irányított, amiből tízévesen egy kukkot sem kellett volna értenem, az az álmom, hogy tudós legyek.

Dr. Juncker a homlokát ráncolja.

– Sok tudósnak van személyes tapasztalata a féléletidővel kapcsolatban. Az érzelmeket az ajtón kívül kell hagyni. Csak eltorzítják a tudományos szemüveget.

Bólintok. Fegyelmezettebbnek kell lennem. Ügyesebben kell színlelnem. Ami a családommal történt, azt nem lehet elfelejteni. A legokosabb, amit tehetek, hogy elfojtom az emlékeimet, és reménykedem, hogy nem törnek a felszínre. Általában megbirkózom a feladattal. Nem tudom, ma mi ütött belém.

– Várnak a főlaborban – mondja dr. Juncker, és megigazítja a köpenyét. Egy ránc sincs rajta. – Holnap találkozunk.

Visszafojtott lélegzettel nézem, ahogy eltűnik a liftben, és megvárom, amíg az ajtó fölött felvillannak a számok, aztán bemegyek az irodába, hogy összeszedjem a holmimat.

– Látom, nem sikerült az adatfelvétel.

Összerezzenek.

– A fenébe, Percy!

Reméltem, hogy az előkészítőben lesz. Lángoló arccal kapom fel a táskámat. El kell tűnnöm innen.

Már az ajtóban vagyok, amikor Percy megszólal:

– Tudod, dr. Juncker előbb-utóbb úgyis rájön.

A lépteim lelassulnak, rettegés járja át a testemet.

– Mire jön rá?

– Hogy ez – feleli Percy, és a köpenyemre, az intézeti jelvényemre mutat – nem te vagy. Én tudom, milyen vagy valójában.

Döbbenetemben megtántorodom.

– Jó éjt, Percy! – mondom végül színtelen hangon, holott teljesen össze vagyok zavarodva.

Ne sírj, ne sírj!

Miközben végigsietek a folyosón, üzenetet küldök a két legjobb barátomnak, Dottie-nak és Bónak. Vészhelyzet! Találkozzunk a romoknál! Sürgős!

A liftben letépem magamról a köpenyemet, és a táskámba gyűröm. Ez nem te vagy.

Kiveszem a narancssárga fűzős bakancsomat az öltözőszekrényből, és a táskámba gyömöszölöm az unalmas váltócipőmet. Kiengedem a hajam, belebújok a kedvenc borvörös kabátomba, és egy vaskos sárga sálat kötök a nyakam köré. Utolsó simításként egy apró ezüstszegecset tűzök az orromba. Az ország túlsó felén anyám ugyanilyet visel: együtt vettük a kedvenc bolhapiacán. Esküszöm, egy pillanatig az orromban érzem a parfümje zsálya- és jázminillatát.

Az Intézeten kívüli öltözködésem az egyetlen, ami a régi önmagamat idézi. Azt a Septembert, aki a tudomány naiv megszállottja volt, azt a Septembert, aki eleven volt, vidám és szórakoztató.

Azt a Septembert, akinek volt egy kishúga.

Kimenekülök az Intézetből a hideg, csípős délutánba. Leszaladok a fehér márványlépcsőn oda, ahol a csillogó kő véget ér, és Carbon Junction divatos főutcája kezdődik. A ház, ahol a nagymamámmal élek, öt perc sétára van innen, de én az ellenkező irányba indulok.

Az erdő felé.

FLINT

41 NAP, 9 ÓRA, 10 PERC

Ázott barna levelek tapadnak a cipőmre, ahogy végigcsörtetek az erdőn. Kezdem bánni, hogy a madár sírjánál hagytam a kabátomat, de a gyaloglás legalább melegen tartja a lábam.

A fejem fölött egy repülő fülsiketítő zúgással szeli át az eget. A hangokból ítélve a légierő gépe, valószínűleg egy F–16-os. Enyhe kíváncsiság szikrázik fel a mellkasomban. Ha akarnám, könnyedén felnézhetnék, és beazonosíthatnám a típust. Mindet ismerem. A nagyapám pilóta, négyéves voltam, amikor először vitt el légi parádéra. De inkább ökölbe szorítom a kezem, és a hepehupás erdei talajra szegezem a tekintetem. Már nem lehetek messze a romoktól.

A fák egyre ritkásabbak, és hirtelen egy kertvárosi utcán találom magam.

Basszus! Azt hittem, befelé megyek az erdőbe, nem pedig vissza a város felé. Csalódottan rázom meg a fejem, majd támpontot keresve nézek körül.

Az út mindkét oldalán takaros, kétszintes házak sorakoznak, mindegyik a bézs különböző árnyalatában pompázik. Egy mókus szalad fel a legközelebbi fára, és néhány házzal arrébb valaki leveleket gereblyéz, de ettől eltekintve csend van.

Várjunk csak, én ismerem ezeket a házakat! Ez itt Steeplechase. A legjobb barátom ebben az utcában lakott. Talán még most is itt lakik.

A hajamba túrok. Az ujjaim elgémberedtek a hidegben. Nem röpködnek a mínuszok, de meleg sincs. Azt hiszem, ha az út végén balra fordulok, és az autószerelő műhely után visszamegyek az erdőbe, akkor előbb-utóbb a romokhoz jutok.

Minél többet gondolkodom rajta, annál biztosabb vagyok benne, hogy a romok környéke tökéletes búvóhely lesz. Amikor gyerek voltam, senki sem merészkedett ki oda. Majd veszek egy hálózsákot és egy olcsó sátrat.

Kezemet a zsebembe süllyesztve végigsétálok Steeplechase-en, hosszú lábaim sebesen falják a járdát. Nemsokára halloween lesz, minden tornácról két-három töklámpás vigyorog rám. Egy pillanatig önelégülten gondolok arra, hogy őket előbb kidobják, mint hogy lejárna a szavatossági időm. De azt hiszem, elég szánalmas egy rothadt tökhöz hasonlítani a várható élettartamomat.

Reméltem, hogy nem fogok emlékezni, melyik házban lakott a legjobb barátom, de az izmaimban érzem, hogy mindjárt odaérek. Nem csoda: kis koromban több százszor jártam itt.

Minél közelebb érek, annál inkább elszorul a szívem. Először pillantásra sem méltatom a házat, de valami megtorpanásra késztet a bejárati ajtóhoz vezető kerti út végén. Ostobán állok a ház előtt, és csak bámulok magam elé.

Megrohamoznak az emlékek: két kisgyerek fel-alá biciklizik a kocsifelhajtón, vízipisztolycsatákat vív a hátsó kertben, és az összes pizzatekercset kieszi a fagyasztóból.

Olyan sokáig állok ott, hogy elzsibbad a szám.

Aztán. Egy arc jelenik meg az ablakban.

Basszus!

Megfordulok, és dühösen továbbindulok, de a baj már megtörtént. Egy hang szólal meg a hátam mögül, erőtlenül cseng a tiszta, csípős hidegben.

– Várj! Hé… haver! Várj!

Legszívesebben elbújnék a legközelebbi bokorban, de nem úgy ismerem az egykori legjobb barátomat, hogy ez kicsit is elriasztaná. És a végén még én jönnék ki hülyén a dologból.

Egy kéz kap a könyököm után.

– Hé, nyomi! Miért bámulod a házamat?

Mély lélegzetet veszek, aztán megfordulok. Az agyam lázasan kutat valami hihető fedősztori után, ami megmagyarázná, miért bámul egy magányos srác egy házat a kelleténél hosszabb ideig. De a szívem mélyén érzem, hogy ez reménytelen vállalkozás.

Nagyot nézek. Mert bár nyolc év telt el, ez a lány határozottan Aerys.

Alacsony. Mindig is magasabb voltam nála, de hatvan centit nőttem nyolcéves korom óta, ő pedig… nem. Bő farmert és ujjatlan pólót visel, amire most húzza fel a túlméretezett kapucnis pulcsiját. Egyenes szalmaszőke haja rövid, Pán Péter-stílusú.

A fogamat csikorgatom, és imádkozom, hogy Aerys ne ismerjen fel.

– Bocs – mondom. – Én csak…

Aerys szája tátva marad.

– Beszarás… Flint?

Zavartan köhécselek.

– Nem… Biztosan összetévesztesz…

– Jaj, ne csináld már! – vág közbe, és mosolyra húzódik az ajka. – Az anyajegyed elárul.

Zavartan érintem meg az ajkam felett virító sötét anyajegyet. Tudhattam volna, hogy valaki fel fog ismerni, csak arra nem számítottam, hogy ez kevesebb mint egy órával a beköltözésünk után történik, és a legjobb gyerekkori barátom lesz az. Megadóan engedem le a vállamat.

– Miért bámultad a házat? – kérdezi. Teljes erőből rácsap a karomra. – Öcsém, de magas lettél! Várj! – Hirtelen elkomorul. – Emlékszel rám, ugye?

Nagyot sóhajtok.

– Persze hogy emlékszem rád, Aerys.

Hogy is felejthetném el őt? Végigbicikliztük az egész várost, várat építettünk az erdőben, a kertjében álló szilfa kérgébe véstük be azoknak a lányoknak a monogramját, akik tetszettek nekünk.

Aerys a nyakamba borul, és szorosan magához ölel. Olyan, mint egy kicsike ágyúgolyó.

Megveregeti a hátamat, én pedig feszélyezetten viszonzom a gesztust. Általában senkinek sem engedem, hogy megöleljen.

Aerys végül hátralép.

– Na? Ki vele! Hol voltál? – kérdezi.

– Philadelphiában. Jó a hajad – felelem.

– Tényleg? Nézd meg a hátulját!

Aerys megfordul, hogy megmutassa a felnyírt részt, ami tényleg nagyon királyul néz ki.

– Nagyon pöpec – mondom.

Aerys szeme elégedetten csillog.

– A szüleid is veled jöttek? Hogy vannak? – kérdezi.

– Ööö… szétmentek. Nem sokkal azután, hogy elköltöztünk.

– Az szívás, haver, sajnálom.

Elfordítom a tekintetem.

– Ez van. Most apámmal élek.

– Tényleg? Azt hittem, hogy inkább anyukádhoz húzol… Mindig olyan anyás voltál. És miért jöttetek vissza Carbon Junctionbe… Jaj!

Éééés helyben vagyunk.

Aerys most fejben számol.

Tud a féléletidőről. Velem volt, amikor rohamot kaptam. Utána csak néhány hónapig maradtunk a városban, de ez is elég volt ahhoz, hogy a hír mindenkihez eljusson.

– Tudod, mit? Örülök, hogy visszajöttél – vágja rá nagy bátran Aerys. – Annyi mindent kell bepótolnunk! Épp két krosszmotort bütykölök a műhelyben, segíthetnél beüzemelni őket. Emlékszel arra a gördeszkaparkra, ahová régen jártunk, és úgy tettünk, mintha állati nagy deszkások lennénk?

– Ahol eltörted a csuklódat, amikor Ellie Jenkinsnek produkáltad magad?

– Még mindig megvan a helye. – Aerys büszkén tartja fel a karját. – Amúgy nem hiába strapáltam magam, mert elsőben randiztunk párszor. Na, szóval, most már egy pöpec krosszmotorpálya is van hátul.

Bambán pislogok.

– Zavartnak tűnsz – állapítja meg Aerys. – Sok vagyok? Sok vagyok.

– Bocs. Én csak… nem szoktam ennyit beszélni.

– Miért nem? Nem jársz suliba?

Vállat vonok.

– Csak ha nagyon muszáj.

– Ó! Komolyan?

– Komolyan.

Tavaly tizennégy napot töltöttem az iskolában, ami negatív rekord. Néhány éve elfogadtak egy törvényt, ami enyhíti a jelenléti követelményeket az olyan féléletidősök számára, akiknek 21 éves koruk előtt van a halálnapjuk. Mióta a törvény életbe lépett, gyakorlatilag nem járok iskolába, mert hát mi értelme lenne?

Aerys zavarban van.

– Várj, akkor mit csinálsz tulajdonképpen? Úgy értem, van valami hobbid?

Ismét vállat vonok.

Aerys füttyent egyet.

– Oké. Akkor mindenképpen be kell mennünk a városba. – A sarkán hintázik. – Mennyi időnk van?

– Hat hét – motyogom.

– Vedd úgy, hogy én vagyok az új szárnysegéded. Amúgy remek az időzítés, mert épp most szakítottunk a barátnőmmel. Ünnepélyesen fogadom, hogy az utolsó hat hétben totál szétcsapjuk magunkat. Megint én leszek a legjobb barátod – fecseg tovább Aerys. – Mármint ha közben nem lett új. Vagy jársz valakivel?

– Nem járok senkivel.

– Jó, ez megkönnyíti a dolgot. Van valami különleges kívánságod? Gondolom, nem akarsz váratlan meglepetéseket – mondja Aerys.

– Egyáltalán nem – felelem. – Van, ami még a halálnál is rosszabb.

– Tudom. Mi a helyzet a bakancslistáddal? Biztos van olyanod.

– Nincs.

– Micsoda? Kinek nincs bakancslistája?

Vállat vonok. Gyerekkoromban, közvetlenül a történtek után, többször is leültem, hogy összeírjak néhány dolgot, de túl nagy falatnak éreztem. A listából végül néhány agyonfirkált videójátékcím lett, aztán összegyűrtem a cetlit, és kidobtam a szemétbe.

A másik gond a bakancslistákkal, hogy egyre többe kerülnek. Miután láttam, hogy a szüleim azon vitatkoznak, megengedhetünk-e magunknak egy kirándulást a csúszdaparkba vagy egy jó vacsorát, úgy döntöttem, hogy a bakancslista szóba sem jöhet.

Később aztán jöttek a nagy, világmegváltó tervek, de elég idős voltam már ahhoz, hogy tudjam, sosem fogom megvalósítani őket. A végén úgyis az elszalasztott lehetőségek miatt búslakodnék.

Megrázom a fejem.

– Aerys… Nem értem, miért erőlteted ezt az egészet. Megígértem, hogy a költözés után soha többé nem írok neked, és így is lett.

– Semmi vész. Szarul érezted magad. És csak nyolcévesek voltunk.

Megdöbbenek, hogy Aerys ilyen gyorsan megbocsát.

– Gyere be! – mondja. – Anya biztosan örülne neked. Amúgy hogyhogy nincs rajtad kabát?

Aerys fázósan fonja karba a kezét, és a bejárat felé indul.

Majdnem követem őt. Anya odáig lenne Aerys „élvezz ki minden pillanatot” tervéért.

Én azonban nem rajongok érte.

– Aerys, mennem kell.

Nekem nincs időm holmi krosszmotorokra, pizzatekercsekre és emlékekre. Aerys egy normális, vidám tizenhét éves, akinek minden gondolata a lecke, a lányok és a gimi körül forog, míg én szó szerint azt a helyet keresem, ahol meghúzhatom magam a közelgő halálomig. Mi ketten teljesen más világban élünk.

Sarkon fordulok, és az utca vége felé indulok.

– Flint! – kiált utánam Aerys.

Most ő van zavarban.

Nem válaszolok. Nem tudok.

Zakatoló szívvel csörtetek keresztül az erdőn, igyekszem minél távolabb kerülni a várostól, az emberektől és a beszélgetésektől.

A nap már lemenőben van, a sugarai rézsútosan hatolnak át a fák között, és egyre hidegebb van.

Azt hiszem, látok valamit magam előtt: egy kőfalat, vagy ami megmaradt belőle.

A romok. Megkeresem a rést, ami egykor a bejárat lehetett, átlépek egy mérgesszömörce-folton, és az építmény belsejében találom magam.

A falmaradványok téglalap alakú helyiséget alkotnak. A szemközti falnál egy romos kandalló áll. A tető már vagy száz éve beszakadt. Senki sem tudja pontosan, mi volt ez. Vadászház? Iskola?

Ahogy végighúzom a cipőmet a földön, kavicsok pattognak szanaszét. Aztán leülök, hátamat az omladozó falnak támasztom, és végighúzom az ujjamat a porban. Azt hiszem, ez az a hely.

A gondolataim elkalandoznak. Amikor december 4-én idejövök… mi fog végezni velem? A hideg, ami addig mardos, amíg nem kapok levegőt? Egy hiúz vagy egy fekete medve? Az éhhalál? Vagy úgy megyek el, mint azok az emberek, akik bejelentkeznek az Intézetbe, és a haláluk napján mintha lekapcsolnák az agyukat?

Vajon mit csinálnak majd a testemmel? Ezzel kapcsolatban nincs határozott elképzelésem, ez az egyetlen dolog, amit anya és apa sem kérdezett meg tőlem. Temetés vagy hamvasztás… Ha egy medve marcangol szét, akkor fele-fele.

Ezen jót nevetek. Behunyom a szemem, és a falnak támasztom a fejem. Kimerültem. Éjszakánként nagyon nehezen alszom el, ami érthető.

Próbálok semmire sem gondolni, csupán egy Nabokov-idézet lüktet a fejemben. Az élet csak darabka fény két örök sötétség között.

Elaludhattam, mert a következő pillanatban arra ocsúdok, hogy valami a lábamat bökdösi.

Az agyam felriad, de a szememet szorosan csukva tartom, és megmerevedek. Szinte magam előtt látom a sárgás szempárt, szinte érzem a megcsonkításomra készülő állat hússzagú leheletét.

De amikor kikukucskálok a szempilláim alól, megállapítom, hogy nem egy medve vagy hiúz áll előttem, sőt még csak nem is egy mókus.

Hanem egy lány.

Kinyitom a szemem, és egy darabig vaksin pislogok. Nem alhattam sokáig, mert még nem alkonyodik.

A lány aggódó arckifejezéssel áll fölöttem, egy régi bőrtáska pántját szorongatja. Az első dolog, amit észreveszek, a haja. Hosszú – egészen a derekáig ér –, dús, és vörösen csillog, akár egy vadonatúj rézpénz.

A lány a szívére szorítja a kezét.

– Hála az égnek, hogy élsz! Már kezdtem beparázni, hogy egy holttestre bukkantam.

Nyöszörögve mozgatom meg a tagjaimat.

– Nem vagyok halott.

Még, teszem hozzá gondolatban.

– Segítsek? – kérdezi a lány, és felém nyújtja a kezét.

Az arckifejezése nyílt és barátságos.

Hirtelen elfog az ingerültség. Ez a lány betört a halálom helyére. Mi van ma, hogy az univerzum ennyi embert zúdít a nyakamba? Hagyjanak már békén!

Nem nyúlok a lány keze után.

– Kösz, hogy felébresztettél, de most már mennem kell.

Feltápászkodom. Úristen, mindenem fáj! A hideg teljesen beszivárgott a csontjaimba.

Megszédülök.

A világ forogni kezd, aztán elsötétül.