Átjáró a Mindenholba

A Mindenhol Naplók Első könyv

Lydia Keavy, 2023, minden jog fenntartva!

A szöveget gondozta, szerkesztette, korrektúrázta és tördelte: Losonczki Eszter Lilla

Érzékenységi tanácsadók: Meleg Tímea, Losonczki Eszter Lilla, dr. Liu Shun-Chieh

A borítót tervezte: Lydia Keavy

A borítóhoz felhasznált fotót készítette: Kostyó-Fehér Nándor

A cselekmény fiktív történeten alapul. A szereplők kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyomtatott és elektronikus közreadás, az átdolgozás, továbbá a fordítás jogát, a könyv egészét, valamint annak részeit illetően is. Jelen könyvet, a benne található illusztrációkat, a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos bármilyen formában vagy eszközzel közölni. Utánnyomás, továbbá bármiféle optikai, akusztikai és elektronikus feljegyzés, tárolás és közreadás, valamint tananyagként történő felhasználás, egészben vagy részleteiben, kizárólag a szerző beleegyezésével, szerződéskötést követően lehetséges.

Neked, Kedves Olvasó, akit remélem, el tudok rabolni egy pár órára ebből a szürke, mindennapos világból egy színesebbe, ahol körbevesz a varázslat, és az emberek még nem felejtettek el hinni a csodákban

Tartalomjegyzék

1.fejezet Az Unikorniskalitka

2.fejezet Az átjáró a Tuileriák kertjéből

3.fejezet Torta a tiltott könyvtárban

4. fejezet Nagy csaták emlékei

5.fejezet A főtanácsos és az apám

6.fejezet A kunyhó a Fekete–tó partján

7.fejezet Viciss Tudo Muto Atio

8. fejezet A kút rejtélye

9.fejezet A megválaszolatlan kérdés

10.fejezet Éjjeli piknik a toronyban

11.fejezet Naquam látogatása

12.fejezet Pandorah édességboltja

13.fejezet A Sehol

14.fejezet Forró krampampuli a Nassoló Békában

15.fejezet A Kelpi nagykövet

16.fejezet A Mindenhol Matsuri

17.fejezet A Lhodi ceremónia

18.fejezet Velünk vagy ellenünk

19. fejezet A Troglodit Királyság

20.fejezet A megváltási szertartás

21.fejezet Legbenső félelmek

22.fejezet A Szertartások Terme

23. fejezet Fogadó a Duna alatt

24. fejezet Veszélyes emberi italok

25. fejezet A Nagy Erdőtanács

26. fejezet A titok

27. fejezet A temetői látogató

28. fejezet A Kobold piac

29.fejezet Az Első és az Ötödik

31.fejezet A megkésett ajándék

Folytatása következik…

1. fejezet Ott és Amott

A Szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Prológus

A tilosban jártam.

Ez volt a naplóm első sora.

Egek, de naiv voltam. Három év telt el azóta, hogy leírtam ezeket a sorokat. Ha tehetném, kitépném a lapokat, és eltörölnék mindent, amit gyermeki hittel leírtam, ha az egy jottányit is változtatna a történteken.

De semmi sem fog változni, így itt hagyom a naplómat, és a teleírt, gyermeteg lapokat. Hadd olvassa a történetemet, akinek kedve tartja.

Most, hogy mindennek vége, a kezembe veszem a kötetet, és újraélem az eseményeket. Girbegurba, dőlt betűkkel írt, ártatlan kézírás.

Úgy kezdtem el, hogy: a tilosban jártam.

~~~

1.fejezet Az Unikorniskalitka

A tilosban jártam.

Az ódon kastély dohos pincéjében, az őszi pirkadat előtti sötétben tébláboltam apró gyertyacsonkot szorongatva, és lábamat halkan tettem a kövekre, míg el nem jutottam egy súlyos függönyökkel elrejtett ajtó elé. A nimfa kastély falain kívülre vezető titkos ajtóra az élelmiszerraktártól nem messze, a szfinxtejes kamra mögötti folyosón lelhetett az éjjeli felfedezőútra induló nimfa: vagyis én.

Aznap volt a Ragyogó Hold éjszakája, vagyis ahelyett, hogy holmi titkos éjjeli kószálásokra adnám a fejem, a nimfa király fiával, Ashwar herceggel kellett volna vacsoráznom. A nimfa hagyományok szerint a trónörökös és jegyese ezen az estebéden ünnepli meg az eljegyzését. Nem tudom, mi ünneplendő van egy eleve elrendelt frigyben, de évezredes hagyományai vannak a királyok és főtanácsosaik közötti megállapodásnak, melyet tuti, hogy nem az én kedvemért fognak felrúgni. Bár ez egyszer igazán kivételt tehettek volna: történetesen a trónörökös is legalább annyira irtózott a gondolattól, hogy egyszer egybekeljünk, mint én.

Fellendítettem a kopottas függönyt, mely mögött ott árválkodott az alig használt átjáró; lesöpörtem a kilincsen ácsingózó pókokat és kiléptem a fojtogató otthonomból. Hideg, éltető szellő csapta meg arcomat, én pedig sebtében körbepillantottam, majd gyorsan az erdő felé vettem az irányt. Amint beértem a hatalmas, mohás törzsű tölgyesek közé, szabadságmámoros nyugodtság szállt meg, lépteimet lelassítottam, és gondolataimba merülve folytattam titkos éjjeli sétámat az avarlepte ösvényen.

Tulajdonképpen még nem késtem el. Ashwar már bizonyára ott ült az ódon, megrakott asztal mellett, de ő a múltkori napfordulóra is jóval korábban érkezett. Az eljegyzési vacsorát évente négyszer, a két napforduló és a két napéjegyenlőség estéin kell megülni – hogy miért kell évente négyszer emlékeztetni minket kényszerű nászunkra, arra talán a nimfa kastélybeli tanítóim sem tudták volna a választ.

A vacsora előtt muszáj volt kiszabadulnom a kastély undok falai közül, és mint mindig, mikor a tilosban jártam, egyszeriben könnyebbnek éreztem magam. Nem tudom, mennyi idő telt el, mikor megtorpantam, és hollétemet keresve körbepillantottam: annyira belefeledkeztem gondolataimba, hogy hirtelen fogalmam sem volt, az erdő melyik részén járhattam.

Jó mélyen, annyi bizonyos, mivel sem a fák, sem a bólogató fejű harangrojtok és csucsorok nem voltak ismerősek. Hová tévedtem, hogy hirtelenjében nem ismerős itt semmi? Azt hittem, a Werwoodi Rengeteg minden zegét-zugát ismerem.

Az erdőben, mely a nimfa királyság téli rezidenciájának palotáját ölelte, különféle erdei népek laktak: tündérek, kentaurok, faunok és koboldok. Városi szerzetek – az emberek – szerencsére nem merészkedtek az általuk rosszhírűnek, veszélyekkel telinek hitt pagonyba.

Nem messziről neszezést hallottam, én pedig a hang felé vettem az irányt, hátha valamelyik későn fekvő kentaurt vagy koboldot tisztelhetem a zaj tulajdonosában, aki útba igazíthatott volna. Ugyanakkor a kastély őreitől és a felfedezéstől való félelmem óvatosságra intett, ezért lassan osontam a fák között.

Letaposott lapulevelek és néhány, az utamba lógó mézcsüngő elteltével egy piciny, ismeretlen tisztás szélére érkeztem, ahol megtorpantam: az erdő legterebélyesebb fáival szegélyezett mezején egy kerek, kőből faragott asztal állt. Bár néhány ősibb tölgyfa levelekkel tömött ágai egészen az asztal fölé merészkedtek, a holdtalan égbolton tisztán kivehető volt pár erős fényű csillag és néhány csigázott bolygórendszer.

Az asztal körül székek őrködtek, melyek mintha hideg kőből készültek volna, az asztalon pedig apró gyertyatartók pihentek minden székkel szemben. A kék éjszakában egyetlen gyertya lángja égett, s tekintetemet megbabonázottan vezettem a tűzről a gyertyával szemben pihenő székre, és annak vendégére.

Egy férfi ült rajta.

Bár a sötétben nehezen tudtam kivenni azalakját, ülve is igen magasnak tűnt, miközben kezével ajkához emelte az imént még az asztalon pihenő kupát. Közelebb szerettem volna lopódzni, de féltem, az ismeretlen meghallaná a neszezést. A férfi, aki hosszú, szőttes köpenyt hordott, most felállt, megtörölte a szája sarkát, s könnyed léptekkel elindult… felém!

Kétségbeesetten próbáltam hozzálapítani magam az egyik molyhos juhar törzséhez, de úgy tűnt, az idegen nem vett észre: a mező szélén megkerülte az egyik nagylevelű bokrot, majd hirtelen eltűnt előlem.

Kíváncsiságtól vezérelve kiugrottam rejtekhelyemről, elsietve az ódon asztal előtt, melyen az egyik gyertya hirtelen fellobbant, de amint tovasuhantam, el is aludt. Azon a helyen, ahol az idegen eltűnt, egy vörös színű, kifakult függöny lógott egy török mogyorófa ágáról.

Hirtelen hangokat hallottam: vágtázó lovak patadobogásaitól visszhangos kiáltásokat.

Vajon ezek a kastély testőrei? Hogy a manóba jöttek rá, hogy a tilosban járok? Kezemmel megpróbáltam fellebbenteni a függönyt, és… átzuhantam rajta!

Egy hosszú pillanatra hűvös, őszi levelekkel kergetőző forgószél ölelt körbe, majd, mintha csak a hely őrzője megvizsgálta, majd jóváhagyta volna a betolakodót, elillant.

Macskaköves, fáklyafényes téren álltam, melyet fahéjas teaillat és boltíves épületek vettek körül: a házakra gondos kezek kacskaringós mintákat festettek, a tér közepén pedig apró, padokkal körbeölelt szökőkút csobogott.

Bár az éjjeli erdőből toppantam be, itt furamód világosabb volt, s mikor feltekintettem a mennyboltra, elállt a lélegzetem. Az égbolton ezernyi meg ezernyi csillag kérkedett fényével, a telihold pedig jókora, szentjánosbogarakkal tömött üvegcséhez hasonlított: fogalmam sem volt, hova kerültem, de sosem láttam még ilyen szikrázónak az éjjeli firmamentumot.

Egyáltalán: hogy jutottam az erdőből egy házakkal teli térre? A nimfák nem tudnak csak úgy egyik pillanatról a másikra különböző helyen teremni. Tudomásom szerint senkifia nem tud. Akkor meg hogy juthattam ide?

Lépteket hallottam, s azonnal összerezzentem, de csak két tündér sétált ki a tér egyik épületéből. Nem tudom, megláttak-e vagy sem, mindenesetre rólam tudomást sem véve sétáltak tovább.

– Jó későn végeztél! Még mindig az Egyesült Erdők Szövetségének közgyűlési pontjain dolgozol? – hallottam az egyik középkorú nő hangját: hollófekete haja szoros kontyba volt csavarva, hosszú köpenye pedig a hepehupás macskaköveket súrolta.

– Igen, igen. Amióta a két északi erdő békét kötött, tele vagyunk jogi ügyekkel – a másik, kissé fiatalabb nő ujjaival szórakozottan végigzongorázott a szökőkút vizén, miközben elhaladt mellette.

– Én mondom, ezeknek sosem lesz vége…

Amint a beszélgetés foszlányai a tér másik végében eltűnő tündérek lépteivel együtt elhalkultak, felocsúdtam meglepettségemből, és kíváncsian megindultam utánuk. Emlékeztem, pár hete apám és a trónörökös, Ashwar herceg beszéltek valamit két, korábban egymással hadakozó erdő békekötéséről. Ahogy említették, a Nimfa Királyság diplomáciai lépései is elősegítették, hogy az ellenséges felek tárgyalóasztalhoz üljenek. De mi köze volt mindennek ehhez a helyhez?

A házak között jó pár szűk utcácska vezetett tova, melyeket fáklyák helyett szerteágazó fagyökereken lebzselő szentjánosbogarak világítottak meg. Elindultam az egyik, kisebb sikátoron, és tátott szájjal forgattam a fejemet.

Az épületek falait néhol hatalmas, kovácsoltvas kapuk szegélyezték, melyek felett különböző feliratok díszelegtek cikornyás betűkkel.

„Erdei külkapcsolatok” – olvastam az egyik kapu feletti réztáblácskát.

„Kentaur közjog és politika” – hirdette egy másik, s rögtön alatta a felirat megismétlődött, furcsa, girbegurba jelekkel: kentaurul is odaírták.

„Faun perrendtartás és erdő polgársági ügyek”, állt rögtön szemben az „Egyesült Erdők Szövetsége – Főosztály” táblával.

A nimfa kastélyban persze tanultam valamit az erdők közötti kapcsolatokról, de leginkább a belső, nimfa királyságbeli közjogról oktattak. Mi ez a hely, ahol egyszerre ennyi erdei nép joga keveredik? De ami még fontosabb, hogy kerültem ide?

Erőteljes homlokráncolás közepette folytattam az utamat, miközben a sikátor utcává szélesedett, s már beleszédültem a furcsa táblácskák olvasásába, mikor távolról zenét hallottam.

Annyi biztos, nem nimfák játszottak kellemes pengetős hangszereken. Ez valami furcsa, ütemes, gyors zene volt, nem hasonlítható semmihez, amit valaha is hallottam. De honnan jöhet? Körbetekintettem, majd észrevettem a hang forrását: az utca végén, nem messze a „Fejlődő Facsoportosulások Segélyezési Tanácsa” kaputól, egy aranykeretes ajtó tátongott felém. A zene innen jött, ez egyértelmű.

Lopva körbepillantottam, de senki sem volt az utcán, s bár felmerült bennem a gondolat, hogy vissza kellene fordulnom, gyorsan kitessékeltem a fejemből, és még mielőtt meggondolhattam volna magam, átsétáltam az ajtócskán.

Egy sötét folyosón találtam magam, s az utcáról beszűrődő félhomályban követtem a szűk folyosó lejtését. A furcsa, nem evilági zene egyre erősebben dübörgött , és már minden porcikám remegett az ütemmel, mikor szembetaláltam magam egy áttetsző fallal. Az üveg mögött furcsa villódzást, füstöt, és felszabadultan ugráló erdei lényeket láttam. Ibolyaszín, vörös és harmatkékszínű fénynyalábok pásztázták a táncoló tömeget, és egy fiatal, csinos tündérlány torpant meg az üveg előtt, s rám bámult.

– Én… – kezdtem megilletődötten, mire a lány megnyalta a szája szélét, megigazgatta hullámos haját, majd továbbállt. Egy fiatal, horgas orrú faun is felém sietett, a szemembe meredt, majd gondosan elkezdte igazgatni élénkzöld felsőruházatát, mely még sötétben is illett kecskelábai barna szőréhez. Hamar rájöttem, hogy az áttetsző ajtó másik oldalán nem engem, hanem sokkal inkább magukat láthatták az illetők: egy furcsa, kétoldalú tükör előtt álltam.

Érdeklődve tapintottam meg a furcsa üvegfalat, kicsit talán túl erősen is, mert a tükör nagy lendülettel kifordult a helyéről, én pedig tehetetlenül bezuhantam a táncoló tömegbe.

– Bocsánat, bocsánat… – motyogtam magam elé.

Hála a lendületes landolásomnak egy szürke, kavargó italt cipelő koboldot a nedűvel egyetemben a padlóra küldtem. Gyorsan felsegítettem őt, de a kopasz koboldfiú dühödt arckifejezése elárulta, hogy amint levegőhöz jut, hosszú szóáradatban hallgathatom bűneimet.

– Igazán sajnálom… – pislogtam rá megilletődötten, ám amint sikerült feltápászkodnia, arcáról eltűnt a harag, és csak meglepetten bámult rám.

– Mi az? Mi van rajtam? – kérdeztem megilletődve, de a kobold nem válaszolt, helyette gyorsan eltűnt a tömegben.

Nem tudtam, hova tegyem a furcsa viselkedést, de tovább sétáltam: a hely amennyire szűkös volt, annyira füstös is, és zsúfolásig telt különféle táncoló lényekkel. Az ugráló nimfák és patadobogtató kentaurok egy kerek, fáklyatartókkal körbevett pódium körül táncoltak, ahol… várjunk csak, hogy kerülnek ide emberek?

A dobokba szívdobbanásszerű ütemmel csapott bele egy hosszú hajú, hófehér bőrű férfi; egy tündérhegedűhöz hasonlító, nagyobbacska fahangszeren virtuóz gyorsasággal pengette a húrokat egy kopasz, izmos fiú; mellette egy gyönyörű, vörös hajú, sötétbőrű nő énekelt, kezével ütemesen integetve a tömegbe.

Az együttessel szemben egy mézcsüngőkkel teleaggatott tölgyfa bárpult áll, ami mögött egy mosolygós, terebélyes termetű nimfa nő osztogatta az italokat. A pult körül gyéren megvilágított asztalok sorakoztak kétes külsejű alakokkal és egymásba gabalyodó szerelmespárokkal…

Nem tudtam nem észrevenni a rám vetett furcsa, meghökkent, illetlen pillantásokat. Miért bámult engem mindenki? Egy pillanatra megijedtem, hogy talán nyilvánvaló, hogy a tilosban járok, de azután elhessegettem a gondolatot. A szórakozóhelyen rajtam kívül még vagy ötven hasonlókorú lány volt. Honnan tudnák, hogy én a nimfa főtanácsos lánya vagyok, akinek a kastélyban lenne a helye?

Egy sustorgó tündércsapat haladt el előttem.

– Ő is?

– Igen, az egyikük…

Amint észrevették, hogy én is legalább éppúgy bámultam őket, mint ők engem, elfordultak és tovább beszélgettek. Zsongó fejjel a pult felé vettem az irányt, és lehuppantam az egyik magas bárszékbe.

– Ő a legújabb, ugye?

– Nagyon fiatalnak tűnik…

– Az Első is fiatal volt…

Na, ez most már kezdett kicsit idegesítő lenni. Hátrafordultam, metsző pillantásom rögtön elnémította a két pocakos koboldot.

– Megmondanák, hogy miről beszélnek?

Természetesen a két megszólított meg sem mukkant, én pedig égnek meresztettem a szememet.

– Mit hozhatok, kedvesem? – csendült fel mögülem egy búgó hang, ami bizonyára a csapos nőhöz tartozott. Visszafordultam, s a pult mögött álló nimfa arca elváltozott. Még mindig mosolygott, de valami elképedt, földöntúli mosollyal, majd miután feleszmélt a fogalmam-sincs-mi okozta sokkból, húsos mutatóujját felmutatta.

– Ne mondj semmit, be kell mutatnom a Kalitka specialitását, Tegedar kedvencét! Természetesen a ház állja – kacsintott rám, és már ragadta is meg a különböző színű italos üvegeket.

– Öhm…kalitka?

– Üdvözöllek az Unikorniskalitkában! – vigyorgott rám a nő, majd miközben egy nagy pohárba öntögetett, kevergetett és kotyvasztott, a válla fölött hátraordított.

– Arch! Archieee!

Pár másodperc múlva egy, a csapos nővel vetekedő súlyú férfi sietett előre a bár hátuljából. Húsos ajka furán rángatózott, ahogy ujjbegyein gyertyaviaszos tálcákat egyensúlyozva döcögött ki az asszonyhoz.

– Már megint mi van? – morgott az Archie-nak nevezett férfi.

A nimfa kezével könnyedén rám mutatott, én pedig legszívesebben eltűntem volna a föld színéről, mintsem, hogy mindenki ujjal mutogasson rám. Ráadásul fogalmam sem volt, hogy miért.

A nimfa kastélyban tanítóim szigorral, de mindig különösebb érdeklődés nélkül bántak velem – ez utóbbit a legkevésbé se bántam. Eddigi életem nagy része arról szólt, hogyan tudok minél jobban beleolvadni környezetembe úgy, hogy a lehető legkevesebb figyelem összpontosuljon rám. Most azonban összerándult a gyomrom, ahogy mindenki engem bámult.

Archie rám nézett, nekem pedig oda sem kellett pillantanom, hogy tudjam, a férfi a szokásos reakciókat produkálta: arc elváltozik. Szemöldök magasba. Száj kinyílik. Arc megrándul. Száj mosolyra húzódik. Kéz opcionálisan a száj elé lendül, vagy valamilyen egyéb mellékcselekvésbe kezd; Archie például akkorát csapott a pultra, hogy sikeresen lerepítette a mellettem ülő tündér – szerencsére már üres – poharát.

– Hát mégis van még egy – motyogta, én pedig úgy éreztem, végleg eljött a pillanat, hogy megtudjam, pontosan mi az, ami miatt bárki, aki meglát, lejátssza a már említett arcelváltozási procedúrát.

– Megmondanák nekem, hogy miről van szó?

Egy pillanatra a két pultos összenézett, majd elnevették magukat, s úgy tettek, mintha nem is hallották volna a kérdést.

– Nem, én komolyan kérdezem! Kinek néznek?

Újabb nevetés. Én azonban egyáltalán nem találtam ezt ilyen mulatságosnak.

Harmadszorra is megpróbáltam, de a hatás csak annyiban változott, hogy a nimfa mélyen sóhajtott, az égnek meresztette szemét, majd álmodozó hangon megszólalt:

– Én mindig is tudtam. Tessék, drágám – mondta végül, majd elém helyezte a háromszínű italt. Bár tudni szerettem volna, hogy mi van benne, kezdtem kellemetlenül érezni magam a nevetgélő nimfapár tekintetének kereszttüzében. Felálltam, és sóhajtva az asztalokat pásztáztam: ha jól láttam, az utolsó és egyben a legsötétebb még üresen állt.

Odasomfordáltam tehát, elhaladva egy magas manóférfi mellett, aki éppen önelégült mosollyal nyújtotta tenyerét társának, aki erre pénzérméket nyomott bele.

– Mondtam, hogy nő lesz! – mondta, majd hüvelykujját felmutatta nekem.

– Ki lesz nő? – kérdeztem őszinte értetlenséggel, de hirtelen egy gyorsabb, hangosabb szám vette kezdetét, a férfi pedig ahelyett, hogy válaszolt volna, csak mosolyogva megcsóválta a fejét, miközben tekintetével végigmért.

Gyorsan bevágtam magam az asztal végébe, amit a szemközt ülő társaság természetesen rögtön észrevett. Három faun nézett rám, majd visszafordultak, de ezúttal a megszokott sustorgás helyett ugyanolyan hangerővel folytatták a beszélgetést.

– Egész helyes, nemde? – kérdezte a középső, szőke hajú fiú, majd ismét rám pillantott, és rikító kék szemével egy kacsintást produkált felém, én pedig elkaptam a tekintetem. Kétségtelenül jóképű volt, de ez mit sem változtatott visszataszító illetlenségén.

A másik kettő persze helyeslően bólogatott. Az egyiknek rövid, rikító vörös haja volt, és apró pofaszakáll díszítette ovális arcát, melyen egy hosszú orr és két beesett szem is házalt. A másik teljesen háttal ült, csak annyit láttam belőle, hogy barna sálat viselt.

– Az, az, és hát mégiscsak… Ő az…

– Hát persze, persze – csitította a szőke faun a barátait. – Várjatok csak – vetette oda nekik, majd a következő pillanatban az asztalomhoz lépett, és kérdés nélkül leült mellém. Én fintorogva csúsztam arrébb, de úgy tűnt, a fiú ebből semmit sem akart észrevenni.

– Mindig is tudtam, hogy elő fog kerülni az Ötödik, de hogy ilyen gyönyörű is lesz? – a faun látványosan megcsóválta a fejét, majd arcát hirtelen közelebb tolta hozzám, jelentőségteljesen várva a hatást. Én jelentőségteljesen hátrébb húzódtam.

– Öhm… te… – kezdtem.

– Ezek szerint ismersz. Csaknem valamelyik gyűlésen láttál? Vagy az egyetemről?

Gyűlés? Egyetem?

A szőkeség mesterkélt vigyorral pillantott rám, mint egy cirkuszi porondon a látványosságot felkonferáló mester, várva a lehengerlő hatást.

– Öhm… te ki is vagy?

Könyörgöm, jelenleg abban sem voltam biztos, hogy én ki vagyok, honnan találjam hát ki, hogy ő kicsoda?

A fiú egy pillanatra értetlenül megnyalta a szája szélét, majd, mintha csak valami rettentően bonyolult viccnek most esne le a csattanója, elnevette magát.

– De édes! Nem baj, itt az idő, hogy megismerkedjünk! – mosolygott negédesen, én pedig sokkoltan húzódtam még arrébb, de sajnos már így is a falnak kellett passzírozom magam. A kellemetlen közelségű fiú azonban lazán átkarolta vállamat, mire én félelmetes sebességgel ráztam le azt.

– Ugyan, szépségem, hisz…

– Húzz el innen, James – szólt egy szigorú hang.

Egy ősz hajú fiú ált előttünk farkasszemet nézve a Jamesnek szólított felfuvalkodott faunnal. Ősz? Nem egészen. Hófehér haja mintha néhol ezüstös árnyalatokban pompázott volna, máskor viszont kék, piros és rózsaszín árnyalatban csillogott – de ennek egy része bizonyára a váltakozó színű lámpafény és a füst játéka volt.

Jobban megnézve a fiú nem lehetett sokkal idősebb nálam. Arca csontos volt és szeplős, vékony ajkával mintha egy pillanatra rám mosolygott volna, mielőtt világoskék szemének dühös tekintetét újra belefúrta a mellettem ülő faun arcába.

– Mit akarsz itt? – morgott James, aki láthatóan ismerte és nem kedvelte a segítségemre kelő fiút. – Ha veled akar beszélni, majd odamegy hozzád!

– Ne csináljunk feltűnést, James. Túl sokat ittál, menj haza.

James mintha lassan értelmezte volna a szavakat, majd kétkedve visszatekintett rám, de én megráztam a fejemet.

– Várnak a barátaid – mutattam a háta mögé, mire hirtelen jött megmentőm fülig érő mosollyal utat engedett a mogorván eltávozó, állhatatos udvarlómnak.

– Öhm… köszi – mondtam neki, miután a szőke faun arrébb állt.

– Szabad? – kérdezte, mire én bólintottam, ő pedig lehuppant velem szembe.

– Jamesszel ne foglalkozz. Csak mert ő a Nagy Erdőtanács elnökének a fia, azt hiszi, mindent megtehet – mondta nagytudósan, majd, észrevételezve döbbent pillantásomat, pironkodva az előttem csücsülő italra mutatott. – Nem kóstolod meg? Finom. „Tegedar kedvence”. Tudod, a Védőnek ez volt az egyik legkedvesebb itala.

Én azt sem tudtam, mire reagáljak: a Nagy Erdőtanács elnökének a fiára, vagy Tegedar italára. A fiú mentett meg a dilemmából; kérdő tekintete most még vörösebb színben pompázó arcával párosult. – Bocs, tudom, hogy ezt mindenki tudja!

– Dehogyis! – kiáltottam fel talán túlságosan is hangosan, amitől az előttem ülő pökhendi James és asztaltársasága kíváncsian hátrapillantott. Tekintetemet elkaptam és az új beszélgetőpartneremre fókuszáltam.

– Hidd el, rengeteg mindent nem tudok. És nagyon is érdekel. Amúgy a nevem Nerkiss – hadartam, majd oldalra döntött fejjel bólintottam egyet, ahogyan szokásaink illendőnek tartják bemutatkozáskor. A fiú a fejéhez kapott, s ő is nyomban oldalra döntette a fejét, talán túlságosan is mély bólintással.

– Alan vagyok. Alan Young.

– Én meg csak Nerkiss. Tudod, a nimfáknak nincs családi nevük.

– Te tényleg nimfa vagy! – kerekedett el Alan szeme.

– Utoljára még az voltam – mosolyodtam el bárgyún, mire a fiú láthatóan zavarba jött.

– Bocsáss meg, csak… Tegedar is az volt, akinek… – a fiú elharapta a mondatot, gyorsan megrázta a fejét és ujjával körbemutatott. – Izé, gyakran jársz ide?

– Nem – húztam el a szám. – Még sose voltam itt. Elvileg sehova nem mehetnék kíséret nélkül, és ha megtudják, hogy egyedül elcsatangoltam…

A fiú összeráncolta a homlokát.

– Tudom, hogy a nimfa társadalom meglehetősen konzervatív, de… a szüleid nem engednek el otthonról sehova?

Felhümmögtem.

– A nimfa kastélyból szöktem ki… nekem az az otthon.

Alan szeme elkerekedett, de nem szólt semmit, én pedig ezt az alkalmat használtam fel arra, hogy végre belekortyoljak Tegedar színes kedvencébe, s meg kellett hagyni, a legendáinkból ismert alak nevével fémjelzett ital kiváló volt! Édeskés, mint valami mézzel körbevont gyümölcskavalkád, s mégis, miután lenyelte a nimfa lánya, kesernyés ízt hordozott maga után.

– Mióta szokás emberi neveket adni erdei lényeknek? – kérdeztem, aztán rájöttem, talán kicsit udvariatlan voltam. – Mármint… az előző faun is… James, te meg…

– Általában azoknak az erdei lényeknek adnak emberi nevet, akik emberi közegben nevelkednek. James… – nézett leplezetlen undorral az említett irányába – New York-i születésű, ahogyan magam is az vagyok.

Persze, elvétve hallottam az emberek között élő erdei lényekről, de nem sokat. A nimfa kastélyban finoman szólva nem erre helyezték taníttatásom hangsúlyát. Az emberi kapcsolatokról szóló óráimat amúgy is egy rettentő unalmas vénkisasszony tartotta, aki ráadásul, ha tíz percenként nem tettem fel kérdéseket, halk horkolás kíséretében bealudt a tanításomra használt üvegház sezlonján. Respektálva a délutáni szundítás fontosságát, nem gyakran tettem fel kérdéseket.

Alan bőszen magyarázni kezdett.

– Tudod, álcázzuk magunkat, és csak így válunk láthatóvá az emberek előtt. A faunok emberi lábakká alakítják a kecskepatákat, a koboldok alacsonynövésű embereknek tettetik magukat… mint ahogy a te szemedet is majd álcáznod kell, tudod…

– Akik játszanak… – követve Alan Young pillantását, fejemmel a pódiumon éppen szünetet tartó együttes felé böktem.

– Ó, ők nagyon híresek az embervilágban. Az énekesnő tündér, a másik kettő pedig faun.

Elképedve ráztam meg a fejem.

– Mióta élünk együtt az emberekkel, embereknek álcázva magunkat?

Alan megvonta a vállát.

– Nem tudom, pár ezer éve, bár ezen vitatkoznak a nagybecsű koboldtudósok. Hogy őszinte legyek, amennyit ezek a tudományhoz konyítanak…

Alan megcsóválta a fejét, én viszont elhúztam a szám. Mennyi mindent nem tudhatok még a világról? Fogalmam sem volt, hogy az erdei lények élete annyira egybefonódott az emberekével, hogy néhányan embernek álcázzák magukat és köztük élnek. Erről mind a tankönyveim, mind a nevelőim hallgattak. Leendő királynéként sokkal fontosabb volt az udvari protokoll és a tradicionális művészetek elsajátítása, mint a kastély falain kívüli világról való ismeretszerzés. Persze, a velem egykorú, a kastély falain kívül élő nimfák sokkalta érdekesebb dolgokat tanulhattak: politikát, erdőközi kapcsolatokat, és harcművészetet. Sokszor néztem a várfalon túli mezőn gyakorlatozó nimfa növendékeket: fiatalok voltak, velem egykorúak, és szabadok.

Most szöget ütött valami a fejemben, amit pár mondattal ezelőtt mondott Alan.

– Mit is mondtál a szememről? Mi ez az egész?

– Hát, majd álcáznod kell a szemedet, mert gondolom, nem így fogsz a többi erdei nép elé járulni... Valami rosszat mondtam? Miért nézel rám így?

– Mi az, hogy így? Milyen a szemem?

Őszintén, a szemem a legátlagosabb piszkosbarna, illetőleg Ashwar herceg kedves megállapítása szerint lápszínű. Értem, hogy Alan jó fej akart lenni velem, de azért mégis… A hófehér hajú fiú azonban értetlenül bámult rám, azután felpattant, megragadta a kezemet és maga után vonszolt.

Pár izzadtságszagú, táncoló manóval való keserű ütközés és a tömegen való átcihelődés után ott álltam érkezésem helyszínén, ezúttal a különös tükör másik oldalán, és csak bámultam abba a hamis képbe, amit mutatott rólam.

Merthogy ez nem én voltam. Én nem így néztem ki, mármint, úgy nagyjából igen, de a szemem nem az enyém… Ez a szempár fénylett. Nem, nem csak fénylett: világított, mintha egy bödön szentjánosbogár zizegne benne.

– Nerkiss? – kérdezte Alan, de én még mindig nem tértem magamhoz. Néhány, eddig vígan táncoló tündér ujjal mutogatott rám.

– Ő lenne az Ötödik?

– Fiatal, az tény, de…

Nem bírtam tovább, el akartam tűnni innen és leülni, gondolkodni, válaszokat kapni.

– Hol vagyok? – kérdeztem hirtelen.

– Hogyhogy hol? New Yorkban, az Unikorniskalitkában.

– New York? Az emberi New York? Ami az amerikai kontinensen van, az a New York?

Alan egy pillanatra mérlegelte a kérdést, mintha valami rejtett, fogós csapda lenne benne, azután bólintott.

– Mert?

– Csak mert… – az előttem álló tükörre pillantottam, majd, tudva, mennyire nagy butaságnak fog hangzani, amit mondok, sóhajtottam egy aprót. – Mert az imént jöttem át ezen a tükörajtón egy fura, macskaköves utcáról, ahova egy függönyön át jutottam a Werwoodi nimfakirályságból.

Alana tükörbe nézve felmérte saját, majd az én képmásomat, majd felém fordult, arca furcsa komolyságot tükrözött. Tudtam, hogy ez lesz, persze, hogy hülyének néz, én pedig nem is vádoltam érte.

– Felejtsd el, amit mondtam, tudom, hogy… – kezdtem megilletődve, de újdonsült barátom közbevágott.

– Nerkiss… – Alan oldalra pillantott, mintha a szavakat keresné, hogy valami fontosat mondjon.

Ekkor valaki hátulról elkapta a karomat és maga felé fordított: rögtön felismertem James egyik beszélgetőpartnerét, a vörös hajú faunfiút. Láthatólag ugyancsak felöntött a garatra, és most erőszakos keringőbe invitált. Mielőtt Alan bármit is tehetett volna, kitéptem magam a fiú szorításából, aki most megtántorodott, és nekiesett az idejében odalépő Jamesnek.

– Ne is figyelj oda rá, csak kicsit sokat ivott. Figyelj Nerkiss, gyere velem, mondani akarok valamit – mondta James, és most először komolynak tűnt.

Zsongani kezdett a fejem: az imént senki nem akart semmit se mondani, most pedig hirtelen mindenki nagyon fontos mondanivalóval fordult hozzám. Bárcsak arra akarnának válaszolni, amit tudni szeretnék!

– Ne haragudj, de most Alannel beszélek…

A faunfiú erre válaszul kinyújtotta a mutatóujját és Alanre célozgatott vele, miközben feje mellett köröket írt le. Úgy tűnt, nem a vörös hajú versenyző volt az egyetlen, aki többet ivott a kelleténél.

– Gyere Nerkiss, menjünk innen – suttogta Alan, mikor James egyik barátja ismét utánam nyúlt, megragadva a vállamat. A sorozatos modortalanságot megelégelve hátrafordultam, és… és megrettenve láttam, ahogyan a rőtszakállas faunfiú nagy robajjal nekizuhant a jó pár méterrel arrébb álló asztalnak, majd’ kettétörve azt.

Elképedve bámultam a szerencsétlenül járt fiúra, majd a saját kezemre. Hirtelen az egész kocsma elcsendesedett.

– Én… sajnálom!

Alan rám nézett, én pedig félve emeltem a tekintetem az ezüstös hajú fiúra, miközben James megrettenve segítette fel barátját.

– Ez… – magam sem mertem kimondani, amire gondoltam, de Alan megtette helyettem.

– Igen, ez te voltál, Nerkiss – bólintott. – Haragudtál rá, és úgy tűnik, még nem tudod kezelni az erődet.

– De hisz csak megfordultam, és… az erőmet?

– Nerkiss, amit az előbb mondani akartam, vagy inkább kérdezni. Te… te nem tudod, ki vagy, ugye? – Alan tenyerét finoman a vállamra helyezte, és mélyzöld szeme még tágabbra nyílt.

Hirtelen, mielőtt még bármit is válaszolhattam volna, valami élesen a szemembe villant. Néhány, száraz pillantás után vettem észre, mi is volt az: egy alacsony manóférfi állt előttem egy nagyobbacska fényképezőt tartva.

Elég fura képet vághattam, mire a manó már rögtön nekem is szegezte kérdéseit.

– Mióta tudja, hogy maga az Ötödik? Beszélt már a Másodikkal? A kedves faun maga mellett a párja?

A sok villanás és a még több kérdés megszédített, és esetlenül kapaszkodtam az ugyancsak ledöbbent Alanbe, amikor egy új alak sebesen elém állt.

– Rakja el azt, de nagyon gyorsan – szólt egy komoly, mély hang.

2.fejezet Az átjáró a Tuileriák kertjéből

A manó megtorpant, leeresztette az eddig magasba emelt fényképezőgépet, majd tekintetét átlebegtetette a hang tulajdonosára: egy határozott tekintetű, középkorú tündérnőre, aki mellett eltörpült a túlbuzgó újságíró. A nő hullámos, rikító vörös haja bokájáig ért, hófehér bőrét pedig néhol hajzuhatagához hasonló színű anyajegyek pöttyözték, mélyzöld szeme pedig meghökkentő szigorral nézett az előttem álló kérdezősködők hordájára.

– A viszontlátásra, uraim – mondta a tekintélyt parancsoló nő. Felém fordult, kezével előzékenyen a tükör felé mutatott, amely, mintha csak egy láthatatlan rugó működtette volna, kivágódott, hogy utat engedjen nekünk. Nemsokára ismét a tükör másik oldalán találtam magam, a sötét folyosón, farkasszemet nézve a tündérrel.

– Gratulálok, Alan – suttogta baljósan a tündér, a tekintetét a hátam mögé emelve, én pedig meglepetten vettem észre, hogy a hófehér hajú fiú is velünk jött.

– Az én hibám! – mondtam gyorsan, bár nem tudtam, pontosan mi is volt az. Illetve azt sem, hogy ki ez a tündér, és mit szeretne, de úgy éreztem, nem szép, ha Alant hibáztatja, mikor a fiú nem is csinált semmi rosszat.

A nő dühösen összepréselte ajkát, hegyes orra picit megremegett.

– Menj haza, Alan.

– De Shila… – a fiú kérlelő pillantást függesztett a nála vagy két fejjel magasabb, fahéjillatú nőre, de az oldalra döntötte a fejét.

– Nincs vita, menj!

Alan sértődötten felsóhajtott, majd, miközben eltrappolt mellettem a folyosón, biztató mosollyal ajándékozott meg, mielőtt egyedül hagyott a leginkább egy roppant szigorú tanárnőhöz hasonlatos jelenséggel.

– A nevem Shila – mondta végül szemembe nézve a tündér, én pedig bólintottam.

– Nerkiss.

– Kérlek, gyere utánam. Be kell mutassalak valakinek.

Egy belső hang azt súgta, hallgassak a határozott és magabiztos tündérre, és megbízhatok benne. A nimfa kastélyban a magasabb rangú tisztek és az udvarvezetés leginkább unalmas, idős férfiakból állt – ez a fiatalos, gyönyörű nő azonban úgy viselkedett, mint akire mindenki hallgat. Arra gondoltam, bár egyszer én is ilyen lehetnék.

– Miért bámul rám mindenki ilyen furán? Mitől ilyen a szemem? – hadartam, miközben próbáltam a hosszú hajának fátylába öltözött tündér sietős lépteinek nyomában maradni.

Kiértünk a folyosó végére. A nő elhaladt az „Emberi Külkapcsolatok és Erdei Magánjogi Ügyek” felirattal büszkélkedő ajtó előtt, majd apró fejbiccentéssel üdvözölte a falra aggatott, agancsos szarvas fejet. A mindezidáig mozdulatlan, kifakult szőrű jószág szeme egy pillanat erejéig körbefordult, majd egy halk, sípszerű hang kíséretében a falból kézmagasságban egy rézkilincs bukkant elő.

– Megőrjítenek ezek a biztonsági intézkedések – morgott Shila, majd bocsánatkérően az elképedt arcomra mosolygott. – Nerkiss, a szemed a benned rejlő erő miatt feltűnő. Ez olyan energia, ami ebben a formában csak kevés erdei lénynek adatott meg.

Meglehetősen bután bámulhattam Shilára.

– Öhm… – artikulátlan hangokkal adtam a nő tudtára, hogy halvány fogalmam sem volt, miről beszél. – Ez mit jelent?

– Ez azt jelenti, hogy a Védők leszármazottja vagy, szám szerint az Ötödik.

A hullámzó vörös hajú tündér, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga, benyitott az újszülött bejáraton, majd rutinosan átslisszolt egy bozótos sövényen.

– Ühüm – összesen ennyit tudtam kinyögni, miközben megkövülten meredtem a dúsan levelezett ágak között elillanó tündér hátára.

– Az a trükkje, hogy gyorsan gyere át, különben az emberek felfigyelhetnek a mocorgó sövényre – hallottam a bokor mögül Shila hangját.

– Emberek? – kérdeztem, kiprüszkölve a pofátlanul az arcomba csapódó bogas kis ágakat. Átvágtam magam a sövényen, és rögvest szembetaláltam magam egy peckesen mancsot emelő kőoroszlánnal, ami egy jókora, kerek szökőkút előtt álldogált.

Egy parkban.

Egy hatalmas parkban, tele sétáló, lábat lógató, csevegő, üldögélő, kutyát sétáltató, mélázó, nevető emberekkel. Értetlenül forgattam körbe fejemet, vizslatva a díszes, ókori alakokat ábrázoló szobrokkal telehintett ösvényeket, a csordultig teletöltött tálkákra hasonlító szökőkutakat, de legfőképpen ezeket a furcsa, ránk olyannyira hasonlító mégis oly más városi lényeket: az embereket.

Még soha életemben nem jártam emberek között! És nem is láttam őket ennyire közelről, leszámítva a képzeletbeli barátomat – képzeletbeli, mert létezését még nemigen tudtam bizonyítani, a barát szócska pedig ugyan túlzás, de jólesik így gondolni rá. Kisnimfa korom óta gyakran meglátogatott, és ugyan még soha nem beszéltem vele, de mindig segített, ha baj volt, mint ahogyan a barátok szokták. De hát kinek nincsenek képzeletbeli barátai?

A sövény mögött egy hatalmas épület magasodott, Shila pedig ügyesen kitért egy, a haját vészesen megközelítő, a vízből kicsámpázó kacsa elől.

– Nem gyanakodnak? – kérdeztem, tekintetemet egy pillanatra sem elszakítva elfeledett, távoli testvéreinkről.

– Szerintem akár meg is jelenhetnénk előttük. Ők franciák, semmin sem lepődnek meg – vonta meg vállát a tündér. – De azért jobb a békesség.

– Franciák? Hol vagyunk? – döbbenten figyeltem a csúszós, zöld székeken lazító férfiakat és nőket. A franciákról sem tudtam többet, mint bármely más embernépről, leszámítva talán azokat, akiknek a földjén a Nimfa Birodalom fekszik.

– Ez Párizs, a Tuileriák kertje. Az átjárót még az egyik kedvelt királyuk, XIV. Lajos idején fedeztük fel. Akkor persze még nem volt itt ennyi ember.

Shila egy pillanatig belerévedezett a víz fodraiba, mintha csak a régi szép időket idézte volna fel, majd már úton is volt, intve nekem, hogy kövessem. Egy kisebb épület felé vette az irányt, miközben ügyesen lavírozott a rohanó emberek között; a téglatest alakú házikón mázolt zöld tábla hirdette magáról, hogy a hatalmas park közmosdója. Shila céltudatosan benyitott az ajtón, én pedig követtem, majd lecövekeltem a kézmosó kagylója előtt.

– Én itt megvárlak! – kezdtem, de Shila rezzenéstelen arccal az utolsó fülkéhez lépett, melyen vörös francia felirat jelezte, hogy a kis helység foglalt. Bár nekünk, nimfáknak nincsenek annyira különleges velünk született képességeink, mint akár a tündéreknek vagy a faunoknak, két dolgot megadott nekünk az erdei gondviselés: kiválóak a megérzéseink és ezernyelyvűek vagyunk. Utóbbi azt jelenti, hogy megértjük más népek szóbeli vagy írott kommunikációját, még ha az adott nyelv szabályait vagy akár nevét sem ismerjük.

– Csak gyere – mondta a tündér, miközben háromszor lenyomta a kilincset, én pedig már előre vártam, hogy a benn elfoglalt hölgy dühödten kiordítson.

Ehelyett az ajtó, mintha csak ránk várt volna, engedelmesen kinyílt, mi pedig beléptünk egy hatalmas, faburkolatú terembe, éppen csak kitérve egy elsiető kobold elől, minek következtében nekiütköztem egy tovaszálló griffmadárnak. A madár nagy barna szeme még sértődötten visszatekintett rám, de tulajdonosuk már rég tovaszállt a hatalmas, fakazettákkal és különös festményekkel díszített kupolájú teremben.

Még jó, hogy csak egy griffnek mentem neki: tátott szájjal bámultam azt a négy-öt, meglehetősen mogorva képű szfinxet, akik a súlyos oszlopokkal szegélyezett csarnok végében sétáltak el, minden lépésükkel megremegtetve a padlót. Mindenhol különféle lények cikáztak, siettek tova, vagy éppen egy-egy asztalnak támaszkodva beszélgettek: faunok, tündérek, nimfák, koboldok, manók… Mi ez a hely? Soha ennyi különböző erdei lényt nem láttam még egy helyütt, még nimfa udvari fogadásokon sem.

A csarnokból megszámlálhatatlan folyosó és ajtó nyílt, középütt pedig, egy-egy impozáns lépcsősor vezetett fel a négy égtáj irányába. Jókora, faragott tölgyoszlopok kísérték a süppedős, fenyőillatú szőnyeggel leterített lépcsőket, melyeken most is csapatostul igyekeztek tova a különféle erdei lények. A folyosók felett agancsos szarvasfejek és görbe agyarú vaddisznótrófeák felügyelték a tündérek, nimfák és koboldok áradatát.

– Elnézést – vetette oda rám se pillantva egy belém botló faun, útját rögtön folytatva a párizsi parkból vezető átjáró melletti folyosón, rövidke másodpercre megtorpanva a bejárat feletti, poros disznófej előtt. A trófea szeme rögvest körbefordult, halk sípszó hallatszott, a férfi pedig folytatta is az útját.

– Mi ez a hely? – kérdeztem elképedten.

– Ez a hely a Rend.

– A Rend?

– Nemsokára megtudod, csak gyere utánam – siettetett a tündérnő, én pedig nem tudtam nem észrevenni a rám vetődő pillantásokat, a halk, felettébb idegesítő sustorgást és a célzatos ujj-mutogatásokat. Szorosan a vörös hajzuhatag nyomában maradtam, minek tulajdonosa most az egyik lépcsősor felé sietett.

– Mi történne, ha valaki a fejek engedélye nélkül lépne be?

– A trófeák a központi biztonsági rendszer részei, a felügyelők egy pillanat alatt ott teremnének.

Nem teljesen értettem, hogy ez mit jelent azontúl, hogy az épület igen jól őrzött. Miközben felfelé baktattam a vajszín, szőrmeszerű szőnyeggel bevont falépcsőkön, valami hirtelen megálljra késztetett. Shila visszanézett rám, én pedig földbe gyökerezett lábakkal pillantottam a mívesen faragott korlátra.

– Mi történt? – hallottam a tündérnő hangját, távolról, tompán. Nem válaszoltam; a figyelmemet túlságosan lekötötték a furcsa, kísérteties képek, melyeket csak én láttam. Ismertem ezt a lépcsőt: láttam már egy furcsa látomásomban… szőnyeg ugyan nem volt a lépcsőkön, de itt volt, emlékszem…

Néha, álmomból felkelve különös emlékképeket láttam: mintha valaki mással megtörtént dolgok lennének, apró jelenetek valaki más életéből. Egyik éjjel például egy barna hajú kisnimfát láttam. Boldogan játszadozott egy hatalmas lépcsősoron, melyet díszes, faragott fakorlát szegélyezett, a mennyezeten pedig varázslatos freskókon különféle legendaalakok nyugodtak. Ezen a lépcsősoron.

– Mi történt? – a nő hangja ezúttal erősebben zengett. Lassan zökkentem vissza a valóságba, s miközben bután belebámultam a lépcső mellett elsiető kobold szemébe, folytattam az utamat. Mégis mit tehetnék? Nem mondhatom el neki, hogy hülye látomásaim vannak, nem létező emberruhás férfiakról és játszadozó nimfakislányokról…

– Semmi – mondtam végül, majd a kupolás mennyezetre néztem, ahonnan százával lógtak a különféle méretű, kovácsoltvasból vagy éppen csiszolt szilből készült mécsestartók.

A gyertyákkal teletömött függő kandeláberek mögül kilátszó aprólékos freskókról legendabéli alakok néztek le rám a különféle erdei lények mítoszaiból. Ott volt a tündér Roesia, aki éppen egy terebélyes fűzfa mellett áll, vagy a hírhedt faun Zakariás, akiről a mai napig gyakran nevezték el a faun kisfiúkat az ősi mítoszokra büszke faunok. Elmosolyodva vettem észre, hogy a mi nimfa legendáinkból is mutatott egy képet a díszes plafon: a szemközti lépcsősor felett, a kupolára festve ott állt a híres nimfahős, Nil Tegedar, akinek az itala annyira ízlett nekem az Unikorniskalitkában. Megnyugtató mosollyal nézett az alatta elsétálókra, én pedig egy pillanatra azt kívántam, bárcsak megszólalnának ezek a mindentudó, kitalált hősök, és szép sorban elmagyaráznák nekem a ma történteket, mintha én is csak a legendák és mesék szereplője lennék.

Tizenhét évig szinte semmi sem történt velem, a mai nap viszont olyan volt, mint valami különös lavina: minden egyszerre zúdult rám.

A lépcső tetején jobbra kanyarodva Shila egy függönyözött falú, festményekkel teleaggatott folyosón vezetett át engem, amelynek a végén megállapodott egy ajtó előtt.

– Megérkeztünk.

Az ajtó rövid kopogás után kinyílt, én pedig egy nagyobbacska szobában találtam magam, középen egy sötétszínű íróasztallal. Első pillantásra úgy tűnt, hogy a nagy, öreg asztal mögött senki sem ül, csupán egy újság lebegett szétterítve a levegőben, ám egy szemvillanással később az újság mögül egy férfi hollófekete hajjal koronázott feje kukucskált ki.

Mélyzöld szeme bölcsen nézett rám, én pedig megdöbbenve ismertem fel két dolgot: az egyik, hogy ezt a férfit láttam és követtem a függönyön túlra. A másik pedig…

– Maga egy ember?! – futott ki a számon. A megérzésem – és az előttem ülő férfi emberekre oly jellemző vonásai és öltözete – azt súgták, csakis az lehet. De mit keresett volna egy ember egy ilyen erdei helyen? A férfi vastag ajkai kellemes mosolyra húzódtak.

– Csak félig.

Megdöbbentem. Vajon ő is egyike az emberek között nevelkedett erdei lényeknek?

A férfi kezével az asztal előtti üres fotelre mutatott, amin mélyzöld kárpit feszült, pontosan olyan színű, mint amilyen a tulajdonosuk szeme. A szoba falai bordó borostyánnal voltak befuttatva, olyan sűrűn, hogy néhány, a falon függő festmény már-már kivehetetlen volt a túlburjánzó növényzettől. A szoba egyik sarkából apró, kovácsoltvas csigalépcső vezetett fel egy ismeretlen helyiségbe.

Ekkor az ajtó váratlanul kinyílt, és egy gesztenyeszín, göndör hajú faun sietett be, nyomában egy földet simogató, vörös köpenyt hordó kobolddal. Mindketten rám irányították kíváncsi tekintetüket, mintha csak egy egészen különös, sosem látott állatfaj állt volna előttük.

A szoba tulajdonosa fejbiccentéssel jelzett a férfiaknak, akik rögvest leültek. Shila is elfoglalta helyét a mellettem árválkodó hatalmas, zöld fotelben, ami, meg kell hagyni, tökéletesen passzolt rikító vörös hajzuhatagához.

Az asztalra könyöklő férfi végre megtörte a már igencsak nyomasztó csendet.

– Nerkiss, kérlek, mondd el, hogyan jutottál el ide.

– A Werwoodi Erdőben – kezdtem, majd egy pillanatra elgondolkodtam, elmondjam-e az igazat, de belül valami furcsa megérzés arra késztetett, hogy megbízzak ebben a férfiban. Hallgattam hát egyetlen erősségemre. – Láttam Önt egy kerek asztalnál ülni, azután átfutottam egy függönyszerű valamin… várjunk, honnan tudja a nevemet? Kik maguk? – kérdeztem hirtelen, mire Shila felszisszent, de a férfi aprót bólintott.

– Úgy hiszem, most már az egész erdei világ tudja a nevedet.

Elkerekedett szemmel néztem vissza a most is oly nyugodtnak tűnő, kedélyes férfira.

– Azért, mert egy manó lefotózott, azért az egész világ kicsit túlzás volna – mondtam halkan.

A férfinak szeme sem rebbent, csak elém tolta az imént olvasott újságot. A címlapon én voltam, amint az Unikorniskalitka tükre előtt állva, meglehetősen bárgyún Alanre bámulok. A szalagcímen ez állt: Az Ötödik.

Mielőtt még belemélyedhettem volna a cikkbe, a férfi a fekete-fehér fényképre dobott még egy újságot. Majdnem ugyanaz a kép, csak ezúttal Alan helyett a kamerába bámultam, természetesen előnytelenül és esetlenül.

„Nerkiss, a nimfa főtanácsos lánya” – hirdette a cím. Azután még egy újság landolt a képen, majd még egy, én pedig csak meredten bámultam a papirosokra.

– Öt perce készült a kép, és máris…

– Ha tudnád, néha mennyire idegesítő a manó újságírás – bólogatott a férfi. Szeme végig idegen és mégis ismerős nyugodtsággal ült rajtam.

– Miért hívnak az ötödiknek?

A faun halkan, de mégis félreértelmezhetetlenül köhintett egyet.

– Khan, tudom, hogy ő az Ötödik, és el kell magyaráznunk egyet s mást. De talán nem szükséges rögtön mindent megtudnia, mivel az Első…

Shila hevesen bólogatott, én pedig kezdtem úgy érezni magam, mint egy ötéves kisnimfa, akinek a szülei épp azon tanakodnak, kaphat-e fagylaltot. A Khannak nevezett félember most a széke mögé nyúlt, és könnyed mozdulattal letépett egy levélkét a falon terpeszkedő borostyánról. Maga elé vette, majd, miközben egyik kezének ujjai között játszadozott vele, megcsóválja a fejét.

– Köszönöm a tanácsot. Viszont udvariatlan voltam – a férfi apró nevetést színlelt, majd rám nézett. – A nevem Khan. Shilát már ismered, a két úr pedig Zefron…

A magas faun mélybarna tekintete komolyan fúródott a szemembe, amint mindketten tisztelettudóan oldalra döntöttük fejünket.

–… és Achilles.

Az alacsony, szőke hajú kobolddal is lejátszottuk az udvarias fejbiccentést, én pedig kíváncsian pillantottam vissza Khanra.

– Hogyan? Mégis, hogyan? – mordult fel a kobold, én pedig összerezzentem az élces, mély hangtól.

– Ha tudnám, barátom, nem adnám egy ízletes szfinxtejpástétomért.

– Tudtommal Tegedar nem hagyott hátra semmiféle végrendeletet, vagy levelet, ami megoldhatná a rejtélyt – jegyezte meg Shila, a jóképű faunférfi pedig halovány mosolyt erőltetett az arcára.

– Persze, hogy nem. Egyértelmű, hogy Tegedar nem akarta, hogy bárki is tudjon róla…

– Ha egyáltalán Tegedar maga tudott róla – válaszolt vissza a tündérnő, a faun pedig illedelmesen bólintott. Ekkor hallottam meg csak igazán az elhangzott szavakat: Tegedar?

– Elnézést… Tegedar? – félve emeltem fel a hangomat, mire minden szempár rám meredt.

– A nagy teremben, ahonnan indulnak a lépcsősorok, freskók vannak a mennyezeten. Egy-egy kép különböző népek legendáiból. Láttam, hogy ott volt a nimfa Tegedar is – róla beszélnek?

Khan figyelmesen hallgatta a mondókámat, majd bólintott.

– Ó, igen, Tegedar nagyon szerette azt a képet, ő maga választotta azt a freskót oda, a déli lépcső fölé.

Meglehetősen bárgyú képet vághattam, legalábbis ezt szűrtem le a köröttem állók reakciójából. Felnevettem, de hamar a torkomra forrt a nevetés.

– Öhm, mármint… nem gondolják komolyan, hogy Tegedar valóban létezett, ugye?

– Nyugodtan tegezz minket, Nerkiss – mondta Khan. – De, nagyon is létezett. Minden bizonnyal te is találkoztál vele, csak már nem emlékszel rá. Nagyon kicsi lehettél, amikor utoljára még láthattad a nagyapádat, és–

– Tessék?

Ijedten tekintettem körbe, de nem láttam nevető arcokat. Ezek szerint ők itt mind, teljesen és visszafordíthatatlanul, megőrültek.

– Azt mondják…játok, hogy nemcsak létezett Tegedar, a nagy hős, de az én… khm, nagyapám is volt, és mellesleg élt vagy pár száz évet, és amúgy ismert is engem?

Khan egyetértően bólintott.

– Igen, úgy nagyjából ezt.

Hirtelen kopogás hallatszott. A hang olyannak hatott, mintha valaki pont a kobold háta mögött kopogtatna, pedig a borostyánnal befuttatott falon kívül semmit sem láttam.

– Szabad! – hallatszott Khan mély hangja, aki egy biztató mosollyal ajándékozott meg, de bár ne tette volna, mivel mire visszalebegtettem a férfiról a hang irányába a tekintetemet, már egy középkorú tündérnő állt a szobában. Hogyan jutott be? A tündéren hosszú, földig érő köpeny volt és csodálkozva járt a tekintete a szobában lévők és közöttem.

– Nerkiss? Te lennél…

– Igen? Hallgatom – vágott közbe Khan, mire a tündér azonnal visszalebegtetette tekintetét a férfira.

– Khan, Ashwar herceg van itt.

Ashwar? Furcsa érzés kúszott fel a gyomromba, s a szívverésem szaporább lett, és hirtelenjében még összébb zsugorodott a gyomrom. A szokásos eljegyzési vacsoránk! Mentségemre legyen szólva, csak tizenhat éves korom óta került megrendezésre, és mindig is utáltam a rendkívül kellemetlen hangulatú estebédeket. Ennek ellenére hogy a manóba felejthettem el visszamenni! Olyan királyi letolásban lesz részem…

Felpattantam, mikor Khan keze gyengéden, de biztosan felém intett, majd visszanézett a nőre.

– Kísérd, kérlek, az ebédlőbe, azonnal ott leszek.

A tündér azonnal megfordult, és kilépett a borostyánok alól előkukucskáló ajtón. Nem azért, de biztos, hogy korábban nem volt ott semmi – és valóban, miután a nő eltűnt a szobából, az ajtófélfa lassan beszippantódott a falba, majd maga az ajtó is eltűnt, átjáróstul-kilincsestül.

Gyorsan visszakaptam tekintetemet az előttem ülő férfira, aki ujjaival szórakozottan belegereblyézett hajába.

– Én… Ashwar… kérem, ne mondják el neki, hogy…

Bármennyire is alig ismertem ezeket a lényeket, máris sokkal jobban kedveltem a társaságukat, mint Ashwarét. A mai eljegyzési vacsoráról való elfeledkezésem után pedig méginkább el szerettem volna odázni a pillanatot, hogy a herceg szeme elé kerüljek.

– Csitt – fordult felém Khan, én pedig elnémultam. Volt valami szigorú, de egyben bizalommal teli ennek a férfinak a sötétzöld szemeiben, ami azonnal hallgatásra intett.

– Kérlek, Zefron, Shila, Achilles, folytassátok. Ezek után végképp nincs sok időnk.

Akármi is az, amit a faunnak, a koboldnak és a tündérnek folytatnia kellett, kötelességtudóan felálltak, és egy fejbiccentéssel elköszöntek tőlünk, majd kisiettek az irodából, ezúttal a látható ajtón keresztül. A kilincs elfordult, az ajtó apró reccsenéssel bezárult mögöttük, én pedig egyedül maradtam az emberférfival.

– Kérlek, mondd el, mi történt a Kalitkában, azután én is válaszolok a kérdéseidre. Ashwar miatt pedig ne aggódj.

Ez egy elfogadható alkunak tűnt, így hát próbáltam minél részletesebben elmondani a történteket. Khan végighallgatott, nem szólt közbe, csak a borostyánlevél alig hallható suhogása hallatszott az asztal másik végéből, mely úgy forgott Khan ujjai között, mintha csak valami nagybecsű bűvész szórakoztatná a közönséget. Amikor befejeztem, oldalra biccentette a fejét.

– Mi ez az erő, ez a képesség, ami miatt az ötödik vagyok? – kérdeztem végül.

Khan bólintott, majd válaszolt.

– Semmi ördöngösség nincsen benne. Ez nem valami misztikus hókuszpókusz: jól tudod, hogy minden erdei lény különleges valamiben. A tündérek értenek a fák és virágok nyelvén, a faunok képesek emberlábakkal elfedni valódi kecskelábaikat a nimfák megérzései pedig mindenütt híresek, és így tovább. Az erő, az a védelem, amiről beszélek, ezekre épül, de mindennél sokkal hangsúlyosabb: úgy hiszem, mindaz, amit ma az erdei lények tudnak, a maradványa annak, amit ez az energia nyújtott.

Khan megállt egy pillanatra, letépett egy újabb borostyánlevélkét, majd folytatta.

– Persze, meg kell tanulni használni ezt az erőt: olyan, mint amikor valaki annyi követ emel, hogy a végén izmos és erős lesz: csupán nem az izmait nyújtja meg és dagasztja fel az illető, hanem az elméjét tanulja meg megfelelően használni, hogy vele irányíthassa erejét. Régen sokan, nagyon sokan voltak, akik birtokolták ezt a különleges képességet: igen, Nerkiss, róluk szólnak a legendák.

Ezúttal, bár még mindig kételkedtem abban, amit mondott, nem ült ki az arcomra a hitetlenség.

– Ez régen volt. Az erdei lények, szokásuk szerint, irtani kezdték egymást, néhol még az embereket is bevonva különféle, keserves hadjárataikba, képességeik pedig hamar a hatalom és a bosszú szolgálatába álltak. Olyan hamar, hogy az évszázadok során a hősök – bár nagy részük akkorra már nehezen viselhette volna a hős nevet – kiirtották egymást, mígnem csak öt maradt: az öt legerősebb lény, aki létezett az erdei lények addigi történelmében. Egy faun, Zakariás, egy tündér, Roesia, egy nimfa, Tegedar, egy troglodit, Contego, és egy ember, Iolanthe.

Felvontam a szemöldököm.

– Ember?

Khan bólintott.

– Az emberek nagyon erősek tudnak lenni, csak már elfelejtették, mint jelent a gondolat ereje. Élik az életüket, rohannak egyik pontból a másikba, végzik a dolgukat, de azt, amit mi, erdei lények tudunk, ők már rég elfelejtették: milyen egy azúrkék tóban üvegkőcsepp táncot járni, milyen griffháton szárnyalni a mély völgyek és hatalmas hegyek felett, vagy milyen ezernyi lebegő gyertyával megvilágított éjjeli tisztáson hullócsillagokat számolni. Egyszóval: az emberek elfelejtettek hinni a csodákban. Az öt közül egy azonban, talán a legerősebb mind közül, ember volt.

Bólintottam, és próbáltam felfogni az információözönt, amit Khan zúdított rám.

– Hogyan kerülök én a képbe?

Khan felmutatta mutatóujját, mintegy jelezve, mindjárt oda is kilyukad.

– Ez az öt, látva, milyen borzalmas pusztítást végeztek a különleges erővel bíró lények, megfogadták, életüket és erejüket a béke védelmének szentelik. Magukat Védőknek hívták, s valóban, az idejükben többé-kevésbé nyugodt évszázadaik lehettek az erdei lényeknek. S bár a Védők éveinek száma az erejüknek köszönhetően egy átlagos élőlény élettartamának sokszorosára is növekedhetett, ők sem voltak halhatatlanok. Szerencsétlen, bár várható módon, halálukkal a különféle erdei országok politikai viszonyaiban egyre több konfliktus merült fel. Tegedar halt meg utoljára.

Khan elhallgatott.

– Folytasd – kérleltem.

– Mindenki tudta, hogy a Védők leszármazottai sajnos nem rendelkeztek szüleik képességeivel: egy ideig hát azt hitték, a varázslatos erő örökre elveszett. Mégis, nem sokkal a harmadik Védő halála után, megjelent az Első: az ember és… – Khan aprót sóhajtott és nyelt, majd folytatta. – Feltűnt az ember utódjában ez a mérhetetlen képesség. Olyan erőt, bár sokak szerint még hatalmasabbat fedeztek fel benne, mint ami Védő felmenőjében rejlett. Úgy tűnt tehát, az erő öröklődik végül valamelyik leszármazottban: azt hogy mikor, és kiben, nem lehet tudni. Sorra feltűnt hát a Második, a Harmadik, a Negyedik és, most, mikor már senki nem hitte, felbukkant… az Ötödik.

– De… – próbáltam szavakat keresni, még inkább gondolatokat, kérdéseket kiragadni a milliónyi, forgószélként keringő kirakósdarabból, amit a mai nap rakott a fejembe. – Hogyan lehet a nagyapám Tegedar?

Khan elgondolkodott, ujjait piramisszerűen összeillesztette.

– Erre a kérdésre sajnos nem tudok kielégítő választ adni. A szemed leszármazotthoz méltó erőt mutat, s mindezidáig az Ötödik, Tegedar erejének utódja nem tűnt fel. Ráadásul Tegedarnak volt egy unokája, aki pár éves korában meghalt, nem sokkal a legendás nimfa halála előtt. Azt gyanítom, te vagy az.

– Öhm – körülbelül ennyit tudtam kinyögni. Egyrészt, mert azt hiszem, túl nagy levegőt vettem és a tüdőmbe szúró fájdalom költözött, másrészt pedig, mert ez volt az a pont, ahonnan kezdtem megint visszazökkeni a hitetlen álláspontra. Haloványan emlékeztem gyerekkorom meséire a legendás hősökről, de soha senki nem beszélt úgy róluk, mintha valódiak lettek volna. De nemcsak hogy léteztek, hanem az egyikük az én felmenőm lett volna?

– De hisz ezek szerint az apám, a nimfa főtanácsos Nil Tegedar fia lenne… csakhogy az ő édesapját nem Tegedarnak hívták. Egyáltalán miért van Tegedarnak két neve, ha nimfa volt? – ekkor hirtelen elhallgattam, ajkamba fúrva fogamat. – Nem ismertem az édesanyámat.

Lehetséges volna, hogy az édesanyám, akiről egy emlékem sincs, Nil leszármazottja?

Khan ujjaira nézett, mintha ízlelgette volna a szavakat.

– Akárhogyan is, Nerkiss, ebben bizonyos vagyok: te vagy az Ötödik.

Hihetetlenül hangzott mindez. De a szemem, s ami történt James pórul járt barátjával, az mind alátámasztotta, amit mondott, mégis…

– Ha én vagyok az Ötödik, hogyhogy eddig nem volt bennem ez az erő? Hogyhogy csak most lett ilyen… furcsa a szemem?

Mély levegőt vettem, aztán kifújtam. Valahonnan levendulaillatot éreztem.

Khan arca megrándult.

– Igazán sajnálom, Nerkiss, hogy nem tudok minden kérdésedre kielégítő választ adni. Az, hogy valaki örökli a Védők energiáját, nem jelenti azt, hogy születésétől kezdve ereje teljében van. Eljön egy nap, amikor elméje teljes egészében ráébred arra, aminek a birtokában van. De előtte vannak jelek, időszakok, amikor már belekóstolhat energiájába. Tapasztaltál bármi ilyet?

Megráztam a fejemet. Amióta az eszemet tudtam, átlagos nimfa voltam, a szó legszorosabb, legszürkébb értelmében.

– Sajnos én sem tudom a választ, Nerkiss.

– De vannak ötleteid, nem?

– Igen, Nerkiss, vannak, de felesleges ködös elmélkedésekbe bocsátkozni, míg nem derül fény több, meglehetősen homályos részletre.

Karomat összefontam, majd észrevettem képmásomat az oldalsó falról lógó, hatalmas tükörben. Egy meglehetősen lestrapált nimfa nézett vissza rám, lánghoz hasonlatos, fényben táncoló szemekkel. Nem csoda, hogy mindenki ujjal mutogatott rám!

Khan halkan köhintett, én pedig összerezzentem.

– Mit gondolsz, hogy rejtette el magát a többi Négy?

Elfintorodtam.

– Kendővel? – mondtam gúnyosan. Khan nem nézett rám dühösen, sem sértődötten, sokkal inkább nyugodt mosollyal viszonozta hitetlenségem.

Aprót köhintett, majd lehunyta szemét, én pedig mentem tágra nyitottam az enyémet. A szoba, a borostyánlevelek és az azok által benépesített falak és festmények mind szikrázni kezdtek: néhány gyors pillantás után azonban ráeszméltem, nem a szoba és tárgyai világítottak, azok csupán visszaverték a zöldes csillogású fényt, mely Khan újfent kinyitott szemeiből sugárzott.

Ajkamat tárva-nyitva felejtettem a csodálkozástól, Khan pedig ismét pislogott egyet, és, mintha kioltották volna a fényeket az irodában, fekete tincsei alatt ismét természetes, mélyzöld szemek ültek.

– Te...

Khan bólintott.

– Nem mutatkoztam be rendesen. Én vagyok Khan, a Második.

3.fejezet Torta a tiltott könyvtárban

Elképedve meredtem a férfira, míg nagysokára megszólaltam.

– Ha tényleg én vagyok az Ötödik, akkor szántak nekem valami feladatot, ugye?

– Nem, Nerkiss. Jelenleg neked még semmilyen feladatod nincsen. Túl fiatal vagy, és nem tudod kezelni az erődet. Egyelőre azt szeretném, ha megtanulnád használni.

Mélyet lélegeztem, be, ki, be, ki. A levendula illata enyhült, és már a mézcsüngőé is hozzákeveredett. Eszembe jutott, mennyire szerettem kilógni a rengetegbe, és mézcsüngőket vadászni a tündérek segítségével.

– Elmondod, mi ez a hely?

– Ez a hely eredetileg a Védők otthona, és ha úgy tetszik, irodája volt. Amikor pedig megjelentek a Védők utódai, létrehoztuk a Rendet. A Rend feladata folytatni és ápolni a Védők örökségét, azaz a elősegíteni a békét a népek között, diplomáciai tárgyalásokat felügyelni és irányítani, konfliktusokat kezelni. Persze, idővel lett egy másik célja is, de ami most a legfontosabb, hogy kipihend magad és tanulj.

Ugyan szívem szerint nem mentem volna sehova, amíg választ nem kapok minden kérdésemre, de nem volt erőm, se kedvem vitatkozni. Még mindig rengeteg fehér folt és kérdőjel úszkált körbe-körbe a fejemben, de át kellett gondolnom a hallottakat.

– Vissza kell mennem a nimfa kastélyba? – kérdeztem, őszintén reménykedve a nemleges válaszban, miközben felálltam a pázsitszínű fotelból.

– Ha a nimfa főtanácsos beleegyezik, és neked sem okoz problémát, jobb volna, ha egyelőre a Rendbe költöznél.

– Egyáltalán nem! – vágtam rá talán túlságosan is gyorsan, miközben úgy éreztem, fülig ért a szám.

– Ennek örülök. Amíg előkészítek néhány szükséges dolgot, kérlek, várd meg Shilát az ebédlőben. A folyosó végén balra, mázolt zöld ajtó. Megjegyzem, pompás forró szfinxtejünk van, és ha éhes vagy, most is összeütnek neked valamit. Egyébiránt pedig, a szobám melletti könyvtár ajtaja is bármikor nyitva áll előtted – kacsintott rám könnyedén Khan, én pedig az ajtó felé indultam. Lenyomtam a kilincset, majd visszafordultam.

– Mikor fogok találkozni a többi hárommal?

A férfi arca megrándult.

–Nem fogsz találkozni velük.

Hangja hirtelen keményen és elutasítóan csengett, éles ellentétben az eddigi kedvességével.

– Miért?

– Mert a Harmadik és a Negyedik meghalt – hadarta, én pedig nyeltem egyet. Tehát kettő az erdei népek legerőteljesebb öt lénye közül már nem élt. Meg akartam kérdezni, ez hogy lehetséges, meg akartam tudni, miként halhattak meg, ha annyira erősek voltak, de láttam a férfi arcán, hogy jobb, ha megyek. Összeráncoltam a homlokom és egy utolsó kérdést még megengedtem magamnak.

– És az Első?

Khan úgy tett, mintha nem hallotta volna meg a kérdést. Zsebéből elővett egy bronz iránytűt és lopva rápillantott, majd üde mosolyt erőltetett az arcára.

– Holnap újra találkozunk, Nerkiss – biccentett rám, én pedig megértettem, el vagyok bocsátva. Egy pillanatra még ott lézengtem, majd apró sóhajjal kiléptem a borostyánlepte irodából.

A folyosón álltam, és a hatalmas ablakokon át csak a sötétség bámult vissza rám, mikor halk suhogásra lettem figyelmes, és valami finoman nekiütközött a fejemnek. Gyorsan körbepillantottam, majd észrevettem a betolakodót, ami a lábam elé pottyant: egy pergamen-repülő. Még egyszer lopva körbenéztem, de senkit sem láttam az üres folyosón, így felvettem, majd ujjammal gyorsan kihajtogattam a papirost, miközben leemeltem egyet a falba kapaszkodó, korhadt gyökereken alvó szentjánosbogarak közül. – Ébredj… – böktem meg ujjammal finoman a balszerencséjére kiválasztott, bóbiskoló állatot, aki bosszankodó, zümmögő hang kíséretében kigyújtotta fenekének lámpáját, én pedig a pergamenre irányítottam tekintetem.

Ha végeztél, találkozzunk a könyvtárszobában (a következő folyosón jobbra, szemben Khan portréjával).

Alan

Ui.: Én a helyedben nem álldogálnék sokat a folyosón, éjjelente kószál néhány gulon az épületben!

A szentjánosbogarat rekordsebességgel helyeztem vissza alvóhelyére, miközben gyors léptekkel indultam el a gyéren megvilágított folyosón az Alan által megjelölt irányba. Bár még sosem láttam gulont, nem éreztem rá elérkezettnek az időt, hogy ezen jószokásomon változtassak: a gulonok mocsarak szülöttei, apró, macskanagyságú, sakálszerű lények. Fogatlanságuknak hála ugyan nem jelentenek veszélyt ránk, de rettentő boldogságérzettel tölti el őket, ha a frászt hozzák másokra, és úgy tudnak nesztelenül lopakodni, mint talán csak a mélyerdei nyestnyuszkányok. Mikor valamiféle furcsa zörejt hallottam az egyik, hatalmas ablak irányából, lépteimet még inkább felgyorsítottam.

Jobbra valóban ott lógott a falon Khan portréja, egy gyönyörű, megszólalásig élethű festmény, vele szemben pedig egy ajtó állt. A könyvtárszoba, gondoltam, majd benyitottam, és… és jobban elállt a lélegzetem, mint mikor átestem azon a furcsa, átjárót őrző függönyön, vagy mint mikor elmondták, hogy én vagyok az Ötödik.

A könyvtárszoba recsegő fapadlójától magas mennyezetéig telis-tele volt polcokkal, melyek roskadoztak a színes kötetektől, azonban tekintetemet nem a különleges, régi könyvek foglalták le. A szobában keresztül-kasul színes szalagok voltak felfüggesztve és a magasan csücsülő könyvek alá betűrve, hogy onnan lógjanak alá, mintha színes fűzfák karjai nőtték volna be magukat a könyvtárba. A polcok között helyet kapó, a padlótól a mennyezetig terpeszkedő ablak elé egy lepedőszerű szőttest aggattak, melyen a következő, színes, girbegurba betűk virítottak:

Boldog ébredésnapot, Nerkiss!

A szoba közepén Alan állt, kezében egy lila cukormázzal borított, ferde tortát szorongatva, arca pedig vörös színben pompázott, amint izgatottan rám nézett.

– Boldog ébredésnapot, Nerkiss – mondta apró mosollyal az arcán. Hófehér, ezüstös haja szeme elé libbent, ahogy felém bólintott. – Tudom, nem túl elterjedt dolog ébredésnapot tartani, de szerintem irtó jó szokás… gondoltam, örülnél neki.

Egy jó pár pillanatig nem jutottam szóhoz, s magam sem tudtam, pontosan mi okozta hirtelen jött némaságom: a megdöbbenés, vagy az a keserves próbálkozás, hogy olyan gyorsan pislogjak, amennyire csak tudok, hátha Alan így nem veszi észre a meghatottságtól kibuggyanó könnyeimet. A hófehér hajú fiú közelebb lépett, s láttam, nem érti, mi a baj, ezért gyorsan körbemutattam.

– Alan… ez csodálatos! – motyogtam, ő pedig ismét elpirult. – De mi az az ébredésnap?

– Ó, hát így hívják azt a napot, amikor először jelenik meg a benned lappangó erő. Khan biztos mesélt róla, hogy sokunkban lappang különleges energia – bár megközelítően sem annyira erősen, mint az Utódokban. Amikor elsőnek megjelenik, azt hívjuk ébredésnapnak. Általában eltűnik, majd ismét előbukkan, erősebben, mígnem eléred a teljes erődet. Legalábbis a többi Utódnál így történt.

Alan ártatlan arccal a kezében szorongatott, ínycsiklandónak tűnő süteményre pillantott.

– Nem nagyon volt időm előkészülni. Rendes tortát akartam hozni, de Shila nem túl kegyes, ha rólam és az esti kiruccanásaimról van szó…

Én azonban elkerekedett szemekkel néztem körbe és levakarhatatlan vigyorral figyeltem, ahogyan a félig nyitott ablakon át beszökő szél meglebegtette a hatalmas szőttesre írt feliratot.

– Tehát nem szabadna itt lenned? – kérdeztem végül, Alan pedig kihúzta magát.

– Ó, hát igen, tulajdonképpen emiatt se nagyon tudtam készülni…

– Köszönöm, Alan. – Nem tudtam fennköltebb szavakba önteni, de reméltem, a pillantásom elárulta, mennyire hálás voltam. – Nem fogsz bajba kerülni?

Alan megvonta a vállát, miközben a szoba közepén tetszelgő kanapéra huppant, én pedig követtem a példáját. Miután egy apró dobozból elővarázsolt néhány evőeszközt és két tányért, gondosan elkezdte felvágni a tortát. Épp időben, mert úgy tűnt, a hatalmas mennyiségű cukormáz kezdett félrecsúszni a piskótáról. A fiú kidugott nyelvvel dolgozott, miközben néhány csepp a folyásnak indult mázból a könyvtárszoba padlójára csurgott.

– Nem, nem hiszem. Shila azt mondta, menjek haza, de azt nem mondta, hogy maradjak is ott, na.

Miután két, jókora szeletet lefaragott a most egy valamiféle természeti katasztrófa nyomán összeomlott házikóra hasonlító tortából, felpillantott rám. Én még mindig vigyorogtam, miközben gyorsan lenyaltam az ujjamról a rájuk csorgó mázat. Édeskés íze és levendulaillata volt. Rögtön a számba pakoltam egy vaskos darabot.

– Mmmh, ’aon 'inom!

Alan nevetve megcsóválta a fejét.

– Komolyan, Nerkiss, nyeld le a falatot, azután beszélj!

Hallgattam a bölcs tanácsra, majd miután már úgy nagyjából üres volt a szám, folytattam.

– Tényleg fenséges… ezt te csináltad?

– Úgy bizony. Levendulatorta.

Hát innen a levendulaillat, ami már Khan irodájában is csábított. Mindketten némán befaltuk a süteményszeletet, majd a kanapé melletti kis, díszesen faragott szfinxlábú asztalkára helyeztem a tányért.

– Nagyon köszönöm.

– Semmiség – legyintett kezével a fiú, én pedig hátradőltem a kényelmes ülőalkalmatosságon.

– Én a nimfa udvartartás elől szoktam ellógni. A nimfa palotából alig szabad kijárnom…szóval, megértem, milyen, amikor sehol nem szabadna lenned – sóhajtottam, mire Alan elképedve nézett rám.

– Engem is szigorúan nevel Shila, de el sem tudom képzelni, milyen lehet ott élni…

Megvontam a vállamat, mintha semmiségről beszélnénk.

– Tudod, a nimfák társadalma rettentő hagyománykövető. Az Alkotmányunk kimondja, hogy minden nimfa férfi és nő egyenlő, de a főtanácsos lányaként én nem így tapasztaltam meg.

– De… ilyen magas rangú tiszt gyermekeként biztos hatalmas gondot fordítottak a neveltetésedre, nem?

– Ja, biztos, hogy megverlek nimfa művészettörténet kvízben, és nem fogod tudni úgy eljátszani a legnagyobb faun komponisták műveit a zongorán, mint ahogy én. Emellett tökéletesen játszom a mandolinon és hímzek gobelineket. Egytől-egyig rettentően fontos és izgalmas kvalitás – néztem fancsali ábrázattal Alanre, de közben tudtam, kívülről talán röhejesnek és elkényeztetettnek tűntek a panaszaim.

– Persze, tanítanak másra is. Leginkább protokollra, udvari illemtanra, mindenre, amire egy magas rangú, udvari nimfakisasszonynak szüksége lehet. De nincsenek velem egykorúak a kastélyban, akikkel beszélgethetnék, és az udvari szabályok szerint tizenhét éves lányként alig hagyhatom el a palota falait. Tudom, hogy kívülről furán hangzik, de…

– Magányos vagy – fejezte be a gondolatomat Alan, én pedig ránéztem.

Egyszeriben rettentő kellemetlenül éreztem magam, de a fiú biztatóan rám mosolyogott.

– Egy biztos: most már itt vagy, ráadásul te lettél az Ötödik. Nincs az a királyi parancs, amivel ezek után bezárva tarthatnának – mosolygott rám Alan, miközben ő is elrakta tányérját, és a háta mögé helyezgetett egyet a könyvtár padján sorakozó párnák közül. – Tudod, a Rendnek irtó nagy szokásjogi hatalma van az erdők felett. Még az Egyesült Erdők Szövetsége is figyel rá. Leszármazottként pedig már nem csak nimfa vagy, de a Rend családjába is tartozol.

Ez, no meg amit Khan mondott korábban, némiképpen megnyugtatott, hogy talán tényleg búcsút mondhatok a palotának.

Csak most figyeltem fel rá, hogy a fiú sötétkék pulóvert viselt farmernadrággal. A választott szín valóban jól ment ezüstös hajához, viszont megint emberi, és nem erdei ruha volt rajta. Valószínűleg észrevehette a pillantásomat, mert jobb kezének ujjával megcsípte meglehetősen vastagnak tűnő pulóverét.

– Mondtam, hogy kiskoromban emberek között nevelkedtem – rám mosolygott, én pedig viszonoztam.

– Mondtad, hogy New York-i vagy. A szüleid odavalósiak?

Alan megrázta a fejét.

– Nem, vagyis nem tudom. Azért vagyok New York-i, mert Shila ott lakott. Ő nevelt fel. Igazából talán hat éves lehettem, amikor Shilát véglegesen a Rendbe helyezték, és ide költöztünk. Azóta ritkán járok az emberek közé – rémisztő figurák, de ez – mutatott a magán viselt ruhákra – rám ragadt.

– Ne haragudj, nem tudtam – kezdtem bele, de Alan könnyedén legyintett.