ERNEST HEMINGWAY

A mi időnkben

Budapest, 2021

Fordították

Déry Tibor

Réz Ádám

Sükösd Mihály

Szász Imre

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ernest Hemingway: In Our Time

Copyright © Hemingway Foreign Rights Trust

All rights reserved.

Hungarian translation © Déry Tibor örököse, 2021

© Réz Ádám örökösei, 2021

© Sükösd Mihály örökösei, 2021

© Szász Imre örököse, 2021

borítófotók © Shutterstock

© XXI. Század Kiadó, 2021

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Benedek Anna

Előkészítés Tóth Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Borítóterv Somogyi Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6122-55-1

SZMIRNA RAKPARTJÁN

A legfurcsább az volt, mondta, ahogy minden éjjel éjfélkor sikoltoztak. Nem tudom, miért sikoltoztak ebben az időpontban. Mi a kikötőben álltunk, ők a mólón voltak, és éjfélkor sikoltozni kezdtek. Rendszerint rájuk irányítottuk a fényszórót, hogy lecsillapítsuk őket. Ez mindig hatott. Kétszer-háromszor végigsöpörtünk rajtuk a fényszóróval, akkor abbahagyták. Egy ízben rangidős tiszt voltam a mólón, és egy török tiszt éktelenül dühöngve odajött hozzám, mert egyik matrózunk csúnyán megsértette. Azt mondtam neki, hogy az illetőt visszaküldöm a hajóra, és szigorúan megbüntettetem. Megkértem, hogy mutassa meg. Rámutatott egy tüzéraltisztre, egy roppantul jámbor fickóra. Azt mondta, hogy ismételten és iszonyatosan megsértette őt; tolmács útján beszéltünk. Nem fért a fejembe, honnan tud az altiszt annyira törökül, hogy megsértse. Odahívtam, és azt mondtam neki:

– És ha történetesen mégis beszélt valamelyik török tiszttel?

– Egyikkel sem beszéltem, uram.

– Elhiszem – mondtam –, de azért mégis jobb, ha visszamegy a hajóra, és egész nap ott marad.

Aztán azt mondtam a töröknek, hogy a tettest visszaküldtem a hajóra, s ott majd elbánnak vele. Nagyon szigorúan. Rendkívül elégedett volt. Óriási barátságban voltunk.

A legrettenetesebbek, mondta, az asszonyok voltak a halott csecsemőkkel. Nem lehetett elvenni tőlük a halott csecsemőket. Némelyik gyereke hat napja halott volt már. Nem adták oda. Az ember tehetetlen volt. Végül erőszakkal kellett elvenni tőlük. Aztán volt ott egy öreg hölgy, rendkívül furcsa eset. Elmeséltem egy orvosnak, s azt mondta, hogy hazudok. Rendet csináltunk a mólón, el kellett takarítani a halottakat, s az öregasszony valami vacokfélén feküdt. „Megnézi, uram?” – kérdezték. Megnéztem, és éppen abban a pillanatban halt meg, és egészen megmerevedett. Felhúzta a lábát, deréktől felfelé felemelkedett, és egészen meggörbült. Mintha már egész éjszaka halott lett volna. Halott volt, és teljesen merev. Elmeséltem egy orvosnak, s azt mondta, hogy ez lehetetlen.

Mindnyájan kinn voltak a mólón, de a história nem is hasonlított a földrengésre, mert nem tudták, mit akar a török. Nem is sejtették, mit tervez az öreg török. Emlékszik rá, mikor azt a parancsot kaptuk, hogy több embert ne szállítsunk el? Rögtön szagot fogtam, mikor reggel megérkeztünk. Egy csomó ágyú állt a parton, bármelyik pillanatban elsöpörhettek volna a vízről. Be akartunk futni, közel állni a mólóhoz, leengedni az első és a hátsó horgonyt, aztán ágyútűz alá venni a város török negyedét. Lesöpörtek volna a vízről, mi meg ronggyá lőttük volna a várost. Csak néhány vaktöltényt lőttek ránk, mikor befutottunk. Kemal odajött, és elcsapta a török parancsnokot. Hatásköri túllépésért vagy valami ilyesmiért. Kiborult egy kicsit. Marha nagy zűr lett volna.

Emlékszik a kikötőre. Rengeteg csinos holmi úszkált arra. Ez volt az egyetlen eset, hogy éjszaka mindenféléről álmodtam. Az ember nem törődött úgy a gyerekes anyákkal, mint azokkal, akiknek meghalt a gyerekük. Az élők az anyjuk mellett maradtak. Csoda, hogy milyen kevés halt meg. Az ember valamivel betakarta őket, aztán gyerünk. Mindig a legsötétebb zugokat keresték a hajótérben, hogy megtarthassák őket. Egyikük sem törődött semmivel, ha egyszer elkerültek a mólóról.

A görögök is kedves fickók voltak. Mikor kiürítették a várost, magukkal vitték az összes málhás állatot, amelyet nem lehetett elszállítani, így hát eltörték a mellső lábukat, és behajtották őket a sekély vízbe. A törött lábú öszvérek ott vergődtek a sekély vízben. Csinos munka volt. Bizony isten, csinos munka.

ELSŐ FEJEZET

Mindenki részeg volt. Az országúton meneteltek, a sötétben, s az egész üteg részeg volt. Champagne-ba mentünk. A hadnagy egyre-másra kilovagolt a földekre, s azt mondta: „Részeg vagyok, mondom neked, mon vieux, el vagyok ázva.” Egész éjjel meneteltünk az úton, a sötétben, s az adjutáns a lován folyton a konyhám mellé került, s azt mondta: „Oltsd el! Veszélyes! Meg fognak látni!” Ötven kilométerre voltunk a fronttól, de az adjutánst csak a konyhám tüze nyugtalanította. Nevetséges egy menetelés volt az azon az országúton. Ez akkoriban történt, amikor trénőrmester voltam.

INDIÁN TÁBOR

A tóparton még egy kihúzott csónak feküdt. A két indián várakozva állt.

Nick és apja a farülésre került, az indiánok eltolták a csónakot, s az egyik beugrott evezni. George bácsi a tábori csónak farába ült. A fiatal indián eltolta a tábori csónakot, s beszállt, hogy George bácsit átvigye.

A két csónak sötétben indult el. Nick jóval maguk előtt hallotta a ködben a másik csónak evezővilláit. Az indiánok gyors, kurta csapásokkal eveztek. Nick hátradűlt, apja átfogta a karjával. Hideg volt a vízen. Az indián, aki velük evezett, nagyon keményen dolgozott, de a másik csónak mindjobban megelőzte őket a ködben.

– Hova megyünk, papa? – kérdezte Nick.

– Át az indián táborba. Egy indián nő nagyon beteg.

– Aha – mondta Nick.

Az öböl túlfelén partra futott a másik csónak, mire odaértek. George bácsi már ott szivarozott a sötétben. A fiatal indián felhúzta egy darabon a csónakot a partra. George bácsi mindkét indiánnak szivart adott.

A fiatal indián lámpát vitt, felmentek mögötte a partról, s átvágtak egy csuromharmatos réten. Aztán erdőbe értek, s egy ösvényen haladtak, azon eljutottak a fahordó-úthoz, amely felvezetett a hegyekbe. A fahordó-úton sokkal világosabb volt, mert kétoldalt kivágták a szálfákat. A fiatal indián megállt, elfújta a lámpáját, s mentek tovább az úton.

Az útkanyarral fordultak, ekkor egy kutya jött elő ugatva. Szemben fény világított a kunyhókból, itt laktak az indián kéreghántók. Újabb kutyák rontottak nekik. A két indián visszaküldte őket a kunyhókhoz. Az úthoz legközelebb eső kunyhó ablaka világos volt. Egy öregasszony állt a kunyhóbejáratnál, kezében lámpa.

Benn faágyon fiatal indián asszony feküdt. Két napja próbálta már a gyerekét megszülni. A tábor valamennyi öregasszonya segédkezett neki. A férfiak kivonultak az útra, ott ültek a sötétben, s dohányoztak, távol az asszony lármájától. Éppen felsikoltott, mikor Nick és a két indián belépett a kunyhóba, apja és George bácsi után. Az alsó ágyon feküdt, nagy, dagadt teste felnyomta a takarót. Fejét oldalra fordította. A felső ágyon hevert a férje. Három nappal ezelőtt igen csúnyán megvágta baltával a lábát. Pipázott. A szobában nagyon rossz szag volt.

Nick apja megparancsolta, hogy tegyenek vizet a kályhára, s amíg a víz melegedett, ő Nickkel beszélgetett.

– Ennek az asszonynak gyereke lesz, Nick – mondta.

– Tudom – mondta Nick.

– Nem tudod – mondta az apja. – Ide figyelj. Most van abban, amit vajúdásnak hívnak. A kisbaba meg akar születni, s az asszony is meg akarja szülni. Minden izma azon igyekszik, hogy a baba megszülessen. Ez történik olyankor, amikor sikoltozik.

– Értem – mondta Nick.

Éppen akkor felkiáltott az asszony.

– Ó, papa, nem tudsz neki adni valamit, amitől abbahagyja a sikoltozást? – kérdezte Nick.

– Nem. Nincs semmi érzéstelenítőm – mondta az apja. – De a sikoltozás nem érdekes. Én nem is hallom, mert nem érdekes.

A férj a felső ágyon a fal felé fordult.

A konyhán dolgozó asszony intett az orvosnak, hogy forró a víz. Nick apja kiment a konyhába, s úgy a fele vizet átöntötte a nagy üstből a mosdótálba. Zsebkendőből kibugyolált különböző dolgokat, s beletette őket a vízbe, amit az üstben hagyott.

– Ennek forrni kell – mondta, s dörzsölni kezdte kezét a mosdótál forró vizében egy darab szappannal, amelyet a táborból hozott magával. Nick nézte az apja két kezét, amint egymást dörzsölik a szappannal. Apja nagyon alaposan és gondosan megmosta a kezét, s közben beszélt.

– Tudod, Nick, a kisbabáknak fejjel előre kellene születniük, de néha nem így születnek. Ha nem, olyankor egy csomó bajt csinálnak mindenkinek. Lehet, hogy ezt az asszonyt meg kell operálnom. Nemsokára megtudjuk.

Mikor megfelelőnek találta már a kezét, bement, és munkához látott.

– Hajtsd föl azt a takarót, légy szíves, George – mondta. – Nem akarok hozzányúlni.

Később, mikor operálni kezdett, George bácsi és három indián fogta le az asszonyt. Az megharapta George bácsi kezét, és George bácsi azt mondta: – Átkozott indián szuka! –, és a fiatal indián, aki csónakon áthozta George bácsit, nevetett rajta. Nick tartotta a mosdótálat apjának. Hosszú ideig tartott a dolog.

Apja felemelte az újszülöttet, és megütögette az arcát, hogy megindítsa a lélegzést, aztán átadta az öregasszonynak.

– Fiú, látod, Nick – mondta. – Tetszik az asszisztensmesterség?

– Tetszik – mondta Nick. Félrenézett, hogy ne lássa, mit csinál az apja.

– Ez az. Most már jó lesz – mondta az apja, és valamit a mosdótálba tett.

Nick nem nézett oda.

– Most még néhány öltés kell – mondta az apja. – Ha akarod, megnézheted, Nick, ha nem, nem. Összevarrom a vágást, amit csináltam.

Nick nem nézte. Kíváncsisága hosszú időre lelohadt.

Apja befejezte és felállt. George bácsi és a három indián férfi is felállt. Nick kivitte a mosdótálat a konyhába.

George bácsi a karját nézegette. A fiatal indián elrévülten mosolygott.

– Teszek rá egy kis hiperoxidot, George – mondta az orvos.

Az indián asszony fölé hajolt. Az már nyugodt volt, és nagyon sápadt. Szemét lecsukta. Nem tudott sem arról, mi lett az újszülöttel, sem másról.

– Reggel visszajövök – mondta az orvos, és felegyenesedett. – Délre itt kell lennie az ápolónőnek St. Ignace-ból, ő majd hoz mindent, amire szükségünk van.

Izgatott és beszédes volt, mint a labdarúgók mérkőzés után az öltözőben.

– Ez az orvosi lapba való, George – mondta. – Császármetszés zsebkéssel, és a varrás viaszolt horgászelőkével.

George bácsi a falnak támaszkodott, karját nézte.

– Hát te nagy ember vagy, az ám – mondta.

– Kellett volna egy pillantást vetni a büszke apára. Azok állják legrosszabbul ezeket a kis ügyeket – mondta az orvos. – Meg kell mondanom, ez elég csendesen viselkedett.

Leemelte a takarót az indián fejéről. Kezét nedvesen húzta vissza. Egyik kezében lámpával fellépett az alsó ágy peremére, és bevilágított. Az indián arccal a falnak fordult. Torka egyik fülétől a másikig át volt vágva. Vére tócsában folyt össze oda, ahol teste besüppesztette az ágyat. Feje a bal karján nyugodott. A nyitott borotva, élével felfelé, a pokrócon feküdt.

– Vidd ki Nicket a kunyhóból, George – mondta az orvos.

Nem volt rá szükség. Nick a konyhaajtóban állt, s jól látta a felső ágyat, mikor apja egyik kezében a lámpával visszabillentette az indián fejét.

Éppen hajnalodni kezdett, mikor a fahordó-úton visszafelé ballagtak a tóhoz.

– Nagyon sajnálom, hogy elhoztalak, Nickie – mondta az apa, akiből teljesen eltűnt az operáció utáni vidámság –, kár volt ilyen szörnyűségen keresztülmenned.

– Az asszonyoknak mindig ilyen nehéz a szülés? – kérdezte Nick.

– Nem, ez nagyon-nagyon kivételes eset volt.

– Miért ölte meg magát, papa?

– Nem tudom, Nick. Nem bírta a dolgot, azt hiszem.

– Sokan megölik magukat, papa?

– Nem nagyon sokan, Nick.

– Sok asszony?

– Asszonyok nem nagyon.

– Sohase?

– De igen. Néha megölik magukat.

– Papa.

– Tessék.

– Hova ment George bácsi?

– Hamarosan előkerül.

– Nehéz meghalni, papa?

– Nem, azt hiszem, elég könnyű, Nick. Minden attól függ.

A csónakban ültek, Nick a farában, apja evezett. A nap éppen jött fel a hegyek mögül. Feketesügér ugrott, körözött utána a víz. Nick húzta a vízben a kezét. Melegnek érezte a reggel metsző hűvösségében.

Kora reggel a tavon, a csónak farában, míg apja evezett, biztosan érezte, hogy ő sose fog meghalni.