Corvina

© Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano.

First published as Materia by Guido Tonelli

in May 2023 by Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Guido Tonelli: Materia. La magnifica illusione

Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano, 2023

© Hungarian translation: Balázs István, 2024

A könyvet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

A legdrágább Leonnak

„Az anyag hatalmas illúzió csupán. És pedig azért, mert az anyag formában nyilvánul meg, és a forma változó.”1

Jack London

„Mert olyan szövetből készültünk, mint az álmok: kis életünket a mély alvás köríti.”2

William Shakespeare

Tartalom

Bevezetés

Posara, Toszkána, 1945. augusztus 11.

1. Mindenek anyja

Egy szó, amelynek nagyon mélyek a gyökerei

Gyászrítusok és gondoskodás a holttestekről

Az anyag, ahogyan a nagy bölcsek látták

A stabilitás hiedelme és a világegyetemet alkotó anyag megmaradása

2. Atomok és vákuum

Az atomizmus születése

Epikurosz és Lucretius

Egy ellenpápa titkárának hihetetlen felfedezése

Venus, Zephürosz és a sajtkukacok

A modern tudomány születése és az atomizmus

3. Csak részecskék

A Hold sötét oldala

Részecskevadászok

Más részecskékhez kapcsolódó részecskék

Erósz ellenállhatatlan ereje

A legtartózkodóbb és legfélszegebb részecskék birodalma

Öt kis jelenség

4. Felhők, lágy anyag és az utolsó sámánok

Anyagállapotok

A rugalmas anyagok különös világa

A nagy anyagi struktúrák szinte örök élete

Az anyag legmúlékonyabb formáinak semmivé foszló világa

5. Egy évezredes előítélet diadala és bukása

A fermionok és a bozonok története

De mi is valójában a tömeg?

A ’64-es fiúk

Genf, 2011. november 8.

Egy különös mező, amely elfoglalja az egész univerzumot

A Higgs-bozon furcsasága és a sok rejtély, amit tartogat

6. Fénylő égitestek és fekete csillagok

Mik a csillagok?

A Nap viharos oldala

Egy nyugodt csillag látványos vége

Szupernóvák és neutroncsillagok

Fekete lyukak

7. A világegyetemet benépesítő anyag sötét formái

Főleg gáz és egy csipetnyi por

Milkoméda és a Feketeszem-galaxis

Az anyag sötét oldala

A fény, amely látja a sötétanyagot

Az árnyak sötét birodalma

Tapintatos és szelíd hírnökök

8. Mi tartja a vizet, amelyben Bahamut úszik?

A világegyetem kritikus sűrűsége

Mi a vákuum?

Miből születik az anyag?

Mi lesz az anyaggal?

9. A káprázatos illúzió

A mechanikus materializmus nagy eufóriája

Pártállami materializmus

A modern materializmus

De mi is valójában az anyag?

És ha a részecskék netán elmondhatatlan titkokat rejtegetnek előlünk?

Zárszó

Biella, 2021. november 23.

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

Bevezetés

Posara, Toszkána, 1945. augusztus 11.

Az emelkedők már véget értek. Már csak a Moncigoliból a faluba vezető, lejtős szakasz maradt vissza. Alig várta, hogy megérkezzék, és mindenkinek elújságolhassa a nagy hírt. Megcsinálták: ő és Attilio, a sógora, a város legjobb szerelője. Találtak egy lakást, és megállapodtak a bérleti díjról.

Majdani otthonuk La Spezia központjában, egy saroképületben, a corso Cavour és a via di Monale között volt. Szépnek és elég tágasnak bizonyult ahhoz, hogy elférjen benne mindkét család: összesen kilencen, no meg a baba, aki hamarosan világra jön, tekintettel arra, hogy a felesége, Anita, áldott állapotban volt. Úgy kellett berendezkedniük, hogy a három szobában alszanak, mert a szalon a szabászatnak kellett. A háború befejeztével a munka újraindult, sőt, ha minden jól alakul, hamarosan talán néhány varrónőt is fel kell majd venniük.

A lejtőn lefelé könnyű volt a pedálozás, a robusztus Atala – ez a bicikli kísérte őt végig azokban a nehéz években – tárcsafékje tökéletesen működött, minden hajtűkanyarban visszafogta a száguldást. Délelőtt indult a Fivizzanóhoz tartozó Posarából, ahová azért költöztek, hogy túléljék a háborút, és könnyedén megtette azt a mintegy negyven kilométert, ami elválasztotta őt La Speziától. Gyakran bejárta ezt az utat. Fejből ismert minden kanyart.

Ez a fekete bicikli, a lánc szabad mozgását biztosító láncvédővel, a fröccsentéssel felvitt címerrel a csengőn, valamint a kis a dinamókerékkel, amely lehetővé tette, hogy még sötétedéskor is úton legyen, alapvető erőforrás volt a család túléléséhez. A környező falvakban mindig előfordult, hogy egy gazdának át kellett fordítani viseltes télikabátját, vagy meg kellett foltozni a lyukakat egy esküvőre szánt zakón. Így aztán ő útnak indult, és tojással vagy egy üveg friss tejjel tért haza. Mindenki ismerte a szabót, aki biciklivel járta a környéket.

Folyamatos csatangolása hamar ideális fedőtevékenységgé vált: üzeneteket vitt a térségben harcoló partizánegységeknek. Az átadandó kis cédulát előző este hozták el neki, és csak annyit kellett tennie, hogy szétszereli a kerékpárülést, az üzenetet pedig mélyen belecsúsztatja a nyeregcsőbe. Egyszer-egyszer még el is olvasta őket, de érthetetlenek voltak a számára: olykor kódolt szövegek, amelyek a nácik és a fasiszták hadoszlopainak érkezését jelezték Massa felől a terület átfésülésére, máskor viszont csak időpontokat és számokat tartalmaztak, vagyis koordinátákat: azt jelezték, mikor dobnak le a szövetségesek a partizánoknak újabb fegyvereket és ellátmányt.

A szabónak szerencséje volt, senki sem árulta be őt, és soha nem kapták el. Néhány alkalommal még bátyját, Giuseppét is magához ölelhette, aki a Brigata Garibaldi „Apuania” partizánkülönítmény politikai megbízottja volt. Giuseppe egy tűzharcban elesett Wehrmacht-katona kezéből kiszedett Luger P08-as pisztolyt ajándékozott neki, 9-es kaliberű Parabellum lőszerekkel. A szabó nem kedvelte a fegyvereket, és sietve tért vissza Posarába, rettegve attól, hogy a Fekete Brigádok első ellenőrzőpontjánál feltartóztatják, és agyonlövik. De minden simán ment, és amikor hazatért, jól elrejtette a pisztolyt. Becsomagolta egy zsírral alaposan átitatott rongyba, és elásta az istállóban, közvetlenül a marhavályú alatt, ahol a szalma magasabb volt, és többé nem nyúlt hozzá.

Posarába 1942 elején költözött, egész családjával együtt, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a szabóságnak végleg befellegzett – senki emberfia nem rendel új ruhát háborús időkben. La Speziában minden szükséges élelmiszer hiánycikké vált és méregdrága lett, mivel pedig öt éhes szájat kellett etetnie, nem engedhette meg magának, hogy kockáztasson. Így a család vidékre költözött, néhány évvel korábban elhunyt apjuk szülőfalujába; családjukkal együtt a testvérei is még mindig ott éltek. Némi értéket képviselő ingóságaikat egy kétkerekű kocsira pakolták, és útnak indultak. Mindannyian az egyik, istálló feletti helyiségben kaptak helyet. Afféle szénapadlás volt ez, ahol elhelyezték a szabóság tömörfa asztalát. Volt itt még egy mozgatható mosdókagyló a tisztálkodáshoz, továbbá három ágy: ezekben párosával aludhattak egy füstcső kivezetésű, főzésre és fűtésre egyaránt használható tűzhely körül. Ha szükségüket végezték, kimentek a szabadban álló kis faviskóba; ott gyűjtötték a szennyvizet, hogy a veteményeskertben trágyaként hasznosítsák.

A parasztház szegényesnek bizonyult, az Appenninek lábánál pedig dermesztően hidegek voltak a telek, de a falut körülvevő, csertölgyes erdők bővelkedtek fában. Valamivel feljebb ősszel gesztenyét gyűjtöttek, aztán szárítás után lisztet őröltek belőle. A többi élelem az állatoktól származott: három tehén, valamint egy családnyi disznó, nyúl és tyúk tanyázott itt. A földeken és a kertekben burgonyát, babot, káposztát, kukoricát és különféle zöldségeket termesztettek. Amikor eljött az ideje, nem hiányzott a gyümölcs sem. Egyszóval kemény élet volt ez mindenki számára, de éhezni senki sem éhezett.

A szabó viszonylag gyakran – havonta nagyjából egyszer – felkereste La Speziát. Családja élelmiszerjegyeivel ment vásárolni, vagy vidéken megtermelt javakat cserélt liszt- vagy tésztacsomagokra. Arra is kihasználta ezeket az alkalmakat, hogy némi élelmiszerkészletet vigyen Giuliának, az anyósának, ennek a tiszteletet parancsoló és önfejű asszonynak, aki hallani sem akart arról, hogy a család többi tagjával együtt Posarába költözzék. Sokféleképpen próbálkoztak azzal, hogy meggyőzzék őt, de nem találták meg a módját. Giulia egyedül maradt, egy sivár, sötét szuterénben a via Napolin, abban a meggyőződésben, hogy vele ilyen magas korban már nem történhet semmi igazán rossz. Sok-sok éve megözvegyült, és hozzászokott, hogy életében mindenben a maga ura. Arcvonásaiban még mindig őrizte egykori tündöklő szépségének mára megfakult jegyeit, mindig mosolygott, és tökéletes smink nélkül el sem hagyta a házat. Néha, még a kijárási tilalom előtt, egy idős udvarló társaságában visszatért a szuterénjébe. Inkább koplalt, mintsem hogy lemondott volna a rúzsról.

A veje érkezése mindig valóságos ünnep volt, mert a szabó új inget varrt neki, hasznosítva az immár elnyűtt lepedőket, vagy hozott neki egy kis sajtot és friss tojást, no meg hozta a híreket Anitáról, Giulianóról, Marisáról és a többiekről.

Giulia még akkor is nyugodt maradt, amikor 1943. április 19-én La Spezia felett elszabadult a pokol. Azokban a napokban 173 brit Lancaster és öt Halifax több mint 1300 tonna bombát dobott le, azzal a céllal, hogy megsemmisítse a haditengerészeti bázist, valamint a flotta javítását szolgáló, nagy katonai arzenált. Ám a robbanószerkezetek célt tévesztettek, és több mint százhúsz ember halálát és közel ezer ember sebesülését okozták, lerombolva a történelmi városközpontot.

Az épületet, ahol Giulia lakott, szintén lebombázták, de ő csodával határos módon megmenekült. A mentőosztagok egy régi barátjával együtt hozták ki a pincelakásból. Ezt egyáltalán nem hagyták el, hogy a szirénák megszólalásakor egy óvóhelyre fussanak. Sok-sok évvel később az asszony bevallotta, hogy egyáltalán nem is hallották a szirénákat, mert a barátja magával hozta az utolsó üveg bort, amit a pincében talált, pedig már jó ideje azt hitte, hogy elfogyott mind…

A szabónak most ez járt a fejében, miközben az utolsó hajtűkanyarokat vette be. Gondolatban elmosolyodott, felidézve magában Giulia hóbortosságát. Boldog volt, mert visszatért a városba, az ő városába. Anita és a srácok örömmel fogadták. Mindannyiuk számára új élet kezdődött.

A háború öt éve szörnyű volt. Különösen az utolsó időszakban, amikor Walter Reder SS-ei és a massai Fekete Brigádok véres akciókat hajtottak végre az egész térségben. 1944 nyarán először Sant’Anna di Stazzemában, majd Vincában és a környék többtucatnyi más kis településén több mint nyolcszáz idős embert, nőt és gyermeket mészároltak le. A helyzet túlságosan is veszélyessé vált Giuliano, az idősebb fiú számára, aki 1944 karácsonyának éjszakáján vágott át a frontvonalon, hogy csatlakozzék az amerikaiakhoz.

Neki, a kis szabónak is szerencséje volt, hogy sikerült megúsznia, amikor egyszer megállította az Xa MAS.3 Történt pedig 1944. január 20-án, hogy biciklijével épp hazatérőben volt egyik, La Speziába tett útjáról, amikor belebotlott a rendőrség egy mobil ellenőrzőpontjába. A GAP (Gruppi di Azione Patriottica), azaz a partizánok hazafias akciócsoportjainak a városban működő egységei megtámadtak ugyanis egy villamost, amelyen az Xa MAS tisztjei és harcosai utaztak: a merénylet halálos áldozatokat és tucatnyi sebesültet követelt. A város valamennyi kijáratánál úttorlaszokat állítottak föl, hogy a razzia során begyűjtsék az utakon elkapott férfiakat. A szabót nyomban őrizetbe vették, a biciklijét lefoglalták, és vagy tíz másik, kétségbeesett emberrel együtt betuszkolták az ellenőrzőpont bázisául szolgáló bunker hátsó felében lévő, nagy helyiségbe. A harcosok, akik szemmel tartották őket, nagyon fiatalok voltak, és szerfölött idegesek: ujjukat a géppisztolyuk ravaszán tartották, és megállás nélkül üvöltöztek. A szabón úrrá lett a rémület. Akár most mindjárt – vagy netán szörnyű kínvallatások után – kivégezhetik őket. Ha esetleg jobban alakulnának a dolgok, bebörtönzik, majd átszállítják mindnyájukat egy németországi fogolytáborba. Elkeserítette az a gondolat, hogy talán soha többé nem fogja viszontlátni a családját.

Néhány óra aggasztó várakozás után belépett egy fiatal tiszt, nyersen nevén szólította, majd fenyegetően, fegyverrel a kezében kivezette őt. Aztán így szólt: „Hogyhogy, nem ismersz meg? Antenore vagyok, Nives fia, az unokaöcséd.”

A szabó családjának tagjai között akadtak kommunisták, de a többiek is a rendszer ellenfelei voltak. Egyik testvére Franciaországba emigrált, így akarta elkerülni a letartóztatást, mert ellenezte a Fasci di combattimento (Harci Szövetség), a fasiszta párt harci egységeinek első akcióit. A család többi tagja is szakszervezeti tag volt: kézművesek, munkások, akik illegálisan beléptek a Kommunista Pártba, és harcoltak az ellenállásban. Egyetlen kivétel akadt: unokatestvére, Nives fia, egy forrófejű, jóképű, intelligens és játékos fiú. Jól emlékezett rá: gyerekkorában az anyjával ellátogatott a szabóságba, ő pedig matrózruhát varrt neki. Lázadásból – vagy netán félreértelmezett hazaszeretetből – Antenore önkéntesként jelentkezett a fasiszta pártba, és csatlakozott a Salòi Köztársasághoz. A család még az emlékét is kitörölte. Senki sem beszélt róla többé, miután látták egyenruhában felvonulni Junio Valerio Borghese parancsnok harcosaival, a partizánok elleni legdurvább megtorlásokért felelős csapatok tagjaival. A véletlen úgy hozta, hogy Antenore részt vett az említett őrjáratban. Még mielőtt a szabó felfogta volna, mi történik, kivezette őt a bunkerből, és kihasználva a korán beállt sötétséget, visszaültette a biciklije nyergébe, taszított egyet rajta lefelé a lejtőn, és szeretetteljesen így búcsúzott tőle: „Sok szerencsét, bácsikám!”

De hát ennek több mint másfél éve. Most már vége a háborúnak, és új élet kezdődhet. Úgy érezte: végleg mindent maga mögött tudhat. Alig várta, hogy hazaérjen a családjához. Egyre gondolt csupán: elég volt a tragédiákból és a halottakból! Semmi mást nem akart, csak ünnepelni, felszaladni a lépcsőn, aztán meg a karjába zárni Anitát, és – a gyerekektől körülvéve – körbetáncolni vele a szobát… Már látszottak is a falu első házai. A szabó biciklijével az utolsó kanyarba ért.

A Moncigoliba tartó teherautó bútorokat szállított. Ez az egyetlen teherautó, amelyik ezeken az utakon közlekedik. A sofőrnek jó kedve volt, és énekelt, miközben elfordította a kormányt, hogy bevegye az első kanyart. Meg nem fordult volna a fejében, hogy a lejtőn váratlanul felbukkanó biciklistának esélye sem lesz, és egy szempillantás alatt a kerekek alatt végzi.

A szabó 45 éves sem volt, amikor meghalt, és tragikus vége örökre rányomta a bélyegét egész családjának életére. A szerencsétlenség híre nyomban elterjedt a kis völgyben. Az idősebb fiú gyorsan odaért a baleset helyszínére, miután, mint egy megszállott, úgy futott ahhoz az átkozott kanyarhoz, a falutól alig néhány száz méterre. Egyebet azonban ő sem tudott tenni, mint hogy magához szorította eltorzult arcú apjának az aszfalton fekvő, élettelen testét. Kétségbeesetten üvöltött.

Hirtelen szertefoszlott minden álom, egy jobb élet reménye. A fiúnak, aki még be sem töltötte huszadik évét, nem lesz ideje feldolgozni a gyászt. Az ő dolga lesz, hogy gondoskodjék a családjáról: az anyjáról és négy fiatalabb testvéréről, köztük arról, aki néhány hónap múlva fog megszületni.

Évekbe telik majd, mire újra mosoly jelenik meg az arcán. Ez akkor fog megtörténni, amikor először tartja a karjában a gyermeket, akit felesége, Lea épp akkor hozott a világra. Öt év telt el a szerencsétlenség óta, amikor Giuliano úgy döntött, hogy a kicsit az apjáról, a szabóról nevezik el: az újszülött a Guido Tonelli nevet kapta…

— 1 — Mindenek anyja

Az „anyag”, vagyis a „matéria” kifejezés a latin mater („anya”) szót tartalmazza, ami mintha a fogalom mindennek az eredetét jelentő, őselemszerepére utalna. Etimológiája valóban jó néhány árnyalatot rejt, és különféle jelentésekben gazdag.

Amikor anyagra gondolunk, főként a szervetlen anyagot értjük rajta, azaz valamilyen tehetetlen és meglehetősen terméketlen dolgot képzelünk el. Beleesünk abba a csapdába, hogy igencsak elbizakodottan úgy tekintünk magunkra, mintha mi valami olyan anyagból állnánk, aminek semmi köze sincs a közönséges anyaghoz, és egy egészen másfajta, sokkal „nemesebb”, „lélekkel megáldott” matériából lennénk.

Évezredes előítélet ez, és ebből azután az idők során nagyszabású gondolati építmények születtek. De erre vezethető vissza egyfajta öntelt viselkedés is, ez pedig félreértések végeláthatatlan sorának foglyává tette az embert. Mindez abból a szerepből fakad, amit életünkben és a világról alkotott felfogásunkban a testünk játszik. Vagyis az az anyag, amiből vagyunk, és amelyet gyakran hajlamosak vagyunk figyelmen kívül hagyni, jó, ha nem teljesen tagadni.

Egy szó, amelynek nagyon mélyek a gyökerei

A latin materia („anyag”) kifejezés görög megfelelője a hülé (ὕλη) szó. Utóbbi jelentései között szerepel többek között az „erdő” és a „fa” szó. Etimológiailag hasonló a helyzet a latin silva szó esetében is, ami szintén az „erdőre” utal, de jelenthet „anyagot”, „szubsztanciát” is.

Mindezt hosszan tárgyalja Giacomo Leopardi olasz költő és gondolkodó az irodalommal és a filozófiával kapcsolatos elmélkedéseit összegyűjtő, Jegyzetfüzet (Zibaldone) című művében. Az erdőben növekvő fa eredeti jelentése arra emlékeztet bennünket, hogy a kezdetleges társadalmakban a fa volt a szó szoros értelmében vett építőanyag. Később a görög kifejezés jelentése módosult: egy differenciálatlan ősanyagot jelölt, amely egy rendező elv közbelépése révén létrehozza a való világ sokféleségét. A materia szóban passzív, alakítható elemként megőrződött ez a női jelleg. Más újlatin nyelvekben – így a spanyolban és a portugálban is – a fát (faanyagot) még mindig így nevezik: madera, illetve madeira.

Ha a paraszti világhoz kapcsolódunk, az olasz nyelvben például madrénak, vagyis „anyának” nevezik a növény csonkját, a fának azt a legbelső részét, amelyből új hajtások sarjadnak, új szárak nőnek ki. Egy mátrix, egy növényi öl – a legengedelmesebb és legsokoldalúbb, bármely funkcióhoz alkalmazkodni képes anyag forrásaként – az új, zsenge és megmunkálható fa létrehozója.

Ez a bensőséges kapcsolat a nemzéssel visszaköszön Hülasz mítoszában (nevéből kihalljuk a hülé szót), a gyönyörű ifjúéban, akibe Héraklész őrülten beleszeretett, és fegyverhordozójává tette. Ők ketten együtt indultak el Iaszónnal és az argonautákkal az aranygyapjú keresésére. Ám Hülasz, akit egy pihenő során vízért küldtek a Pégai-tó forrásához, találkozott az ottani nimfákkal, akik beleszerettek a gyönyörű arcvonásokkal megáldott ifjúba. Hogy ne kelljen megválniuk tőle, lehúzták a mélybe, és egy víz alatti barlangba vezették, ahonnan soha többé nem bukkant fel újra.

A női istenségek, a víz és a víz alatti barlang mindenképpen a nemzés elvére emlékeztetnek bennünket: a test ölének sötétjében és nedvességében létrehozza, őrzi és táplálja az embrionális állapotban lévő életet. Lám, itt a paradox módon tehetetlen, rideg és lelketlen összetevőjűnek leírt anyag anyai értelmét az eleven első anyagtól nyeri, azzal, amellyel bonyolult, hónapokig tartó párbeszédet folytatunk: a bennünket megszülő női testtől.

Ugyanakkor a fa – eredendően az első anyag – a nevét a legáltalánosabb testi szubsztanciának kölcsönzi, amely a tömeg bármelyik térbeli eloszlását jellemzi. Nyilvánvaló konkrétsága, testi mivolta azonban mindenestől spekuláció tárgyává, az emberiség történetén átívelő filozófiai diszciplínává válik, mert mi magunk – tudatos lények, „nemes”, „eleven” anyagból lévők, ahogy önmagunkat értelmezzük – szintén anyagból, ráadásul annak is a legsérülékenyebb formájából vagyunk.

A mi konkrét esetünkben – a miénkben, akik Homo sapiensként az emberszabású majmok egy különleges faját képviseljük – a dolgok még bonyolultabbak. Létünk, azaz hogy „társas állatok” vagyunk, mélyebb és alapvetőbb, mint az a puszta tény, hogy szervezett csoportokban élünk. Az interakció a közösség tagjával, amit a tekintetek, a nyelv, a testkontaktus, az ételcsere, a gondoskodó cselekedetek és az érzelmi kapcsolatok közvetítenek, alapvető folyamat az egyén fejlődésében. Vagyis a tekintetünk és a kölcsönös érzelmeink, a társadalmi csoport tagjaival való együttműködésünk által válunk valóban emberekké.

Az újszülött képlékeny és sokrétű agya a gondoskodó felnőttek révén közvetített világgal való kapcsolatban formálódik, kezdve az anya tekintetével. A gyermek, aki a szemébe néz annak, akitől a táplálékot kapja, szinapszisait4 az e kapcsolat során fellépő reakciók alapján módosítja.

A késztetés, hogy tápláljuk és védjük a kicsinyeinket, biológiai gyökerű, szükségszerű viselkedés a faj fenntartása érdekében. Az emlősök osztályába tartozunk, és ez a zseniális evolúciós „találmány” – fajunk nőstényei ennek révén képesek éveken át táplálni a túlélésre amúgy képtelen egyedeiket – roppant előnyt jelentett fejlődésünk szempontjából. Egyesek ennek az ősi formáiban mintegy kétszázmillió évvel ezelőtt kialakult ismertetőjegynek tulajdonítják az emlősök sikerét az egész bolygón: ily módon gyorsan elfoglalták ugyanis a nagy hüllők eltűnése után üresen maradt élőhelyeket.

Ugyanez történt elődeink, az emberszabású majmok esetében is. Talán az anya és kicsinye közötti ősi táplálékcsere, vagy a tekintetük összetalálkozása az oltalmazás és a hálaérzet néma párbeszédében, az alapja az elkövetkező évmilliók során kialakult valamennyi társadalmi köteléknek és nyelvnek. A rácsodálkozás, amit annak látványa vált ki, hogy az anyák duzzadt emlőiből mindenki számára elegendő táplálék fakad – még a törzs felnőtt tagjai számára is, amikor az élelmiszer szűkössége veszélyeztette a csoport túlélését –, felbukkan a Homo sapiens legkorábbi művészeti megnyilvánulásaiban is, így a tucatnyi őskori Vénusz-ábrázolásban; utóbbiak mind a bőség archetípusának, a duzzadó keblű és tekintélyes hátsójú anyaistennőknek a megtestesülései.

Ugyanakkor mindannyiunk anyagi természetű, az identitásunkat megalapozó elemi társadalmi kapcsolatok kiépítésében oly fontos szerepet játszó teste létezésünk másik végén, a halál pillanatában is jelképi erővel bíró, lényegi elem.

Gyászrítusok és gondoskodás a holttestekről

Amikor valamilyen hirtelen szerencsétlenség történik – mint amilyen apám családját sújtotta –, az áldozatot jól ismerő, egész kis közösség újra átéli az olyan ősi traumákat, amint egy robusztus, élettel teli ember teste egy pillanat alatt elernyedő, élettelen dologgá válik.

Az emberlét rendkívüli esendősége már az ókori görög világ egyik hősének, Akhilleusznak a szavaiban is visszhangzik.5 A görög mitológiában minden halandó sorsáról a három moira, Zeusz és Ananké lányai döntenek. Ananké, a megmásíthatatlan végzet istennője maga is az őskáoszból született, Khronosszal, az Idővel együtt, akire kígyóként tekeredik, jelezve a felbonthatatlan kapcsolatot vele.

Amikor Atroposz (az „elkerülhetetlen”) elvágja a Klóthó (a „fonó”) által szőtt és Lakheszisz (az „osztó”) által orsóra tekert, vékony fonalat, nincs menekvés: még a legerősebb hős is úgy rogy össze, akár egy élettelen bábu: teste puszta halommá silányul, végtagjai pedig kuszán terülnek el a földön. Az Ilion, azaz Trója falai alatt zajló szörnyű összecsapásokban az egy pillanattal korábban még halhatatlanoknak tűnő, ifjú hősök izmos testét vér borítja be, arcuk eltorzul, azután pedig összetört csonthalmazzá változnak. Velük együtt tovaillannak az álmaik, valamint az őket felkavaró érzelmek és szenvedélyek.

Sok-sok ezer évvel később – noha a hihetetlen fejlődésnek köszönhetően elődeinknél jóval hosszabb ideig és nagyobb kényelemben élhetünk – még mindig kísért bennünket a bensőnkből fakadó törékenység tudata. Egy apró vírus, egy váratlanul elpattant kis véredény, egy, a végtelen osztódás során megbolondult sejtcsoport egyaránt ijedelmet okozhat vagy félelmet kelthet, és természetesen még ma is számolnunk kell azzal a traumával, amit valakinek a hirtelen halála idéz elő. Nap mint nap felhangzik az utcákon vagy a kórházak intenzív osztályain Giuliano, az apám kétségbeesett kiáltása, amikor karjában tartotta az ő apja, Guido, a szabó szétroncsolt holttestét: „Apa! Apa! Lélegezz! Mondj valamit! Ne hagyj itt!”

A veszteség okozta trauma enyhítésére az emberi közösségek már a civilizáció hajnalán kialakították a gyász és a holttestek eltemetésének rítusait, tisztelettel adózva a halott emlékének. Az eltávozottat megmosták, testét illatos esszenciákkal és okkervörössel kenték és festették be, az elmúlástól torzult vonásait kiigazították, arcukat drága fémekből készült halotti maszkkal dekorálták, továbbá elhelyezték körülötte fegyvereit, értékes dísztárgyait, kedvelt játékszereit, a szépségét kiemelő ékszereit, a parancsnoki jelvényeit vagy kézművesmesterségének szerény eszközeit. Ezek után lenyűgöző síremlékeket emeltek számukra, rajta feliratokkal, képmásokkal, a falakat freskókkal díszítve, és himnuszokat énekeltek, miközben a halottat elkísérték a túlvilágra vezető útján.

Minden temetkezési szertartás középpontjában az elhunyt teste áll: a legősibb tabuk védik attól a pusztítástól, amelyet – ha sorsára hagynák – a vadállatok okozhatnának rajta.

Akhilleusz, az akhájok legerősebbjének lándzsája éppen átdöfte Hektór torkát. A trójai hősnek már csak annyi ideje és ereje marad, hogy kimondja az utolsó szavakat, miközben az eszeveszett dühroham eltorzítja Péleusz fiának vonásait. Akhilleusz kirántja a véres lándzsát ellensége nyakából, és megfosztja annak testét a gyönyörű bronzpáncéltól, amelyet Hektór Patroklosztól, Akhilleusz barátjától vett el. Fontolgatja, hogy haldokló ellensége húsát odaveti a kutyáknak és a keselyűknek, hogy marcangolják szét, falják fel, majd habozás nélkül egy nagy lyukat fúr Hektór lábába, és egy kötelet húz át rajta. Az ifjú még meleg testét a szekeréhez kötözi, és lovaival az ellenséges város falaihoz vágtat. Akhilleusz a jelenetet elborzadva néző trójaiak szeme láttára gyalázza meg Hektór holttestét.

Az ellenség holtteste napokig elhagyatottan hever Akhilleusz sátrának közelében, az akhájok partra vont hajói mellett. Az istenek közbeavatkoznak, így egyetlen kutya vagy keselyű sem közeledik hozzá, hogy széttépje a tetemet. Ellenkezőleg, az áldozat sebei behegednek, még azok is, amelyeket az akhájok megvetésből ejtettek a legyőzött holttestén. A bomlás legcsekélyebb nyoma sem szentségteleníti meg a csatában elesett hős testét.

A csoda addig tart, amíg tizenkét, véget érni nem akaró nap után Hektór atyja, az agg Priamosz az éj kellős közepén, egy kincsekkel színültig megrakott szekérrel az ellenség sátrához nem siet, hogy fia földi maradványainak visszaszolgáltatásáért esedezzen. Az öreg megalázkodik Akhilleusz előtt, térdre rogy, a fia vértől még mindig csöpögő kezét csókolgatja, csak hogy – ha holtan is – visszaszerezze őt. Gondoskodni akar a holttestéről, ahogy az helyénvaló, és ahogy az illik. És ez az a pont, ahol Akhilleusz, a „fenevad”, aki képes volt kíméletlenül lemészárolni és Patroklosz máglyáján megégetni tizenkét trójai ifjút, enged az agg király könyörgésének.

A holttest sérthetetlensége tabu volt, és ennek állandó megerősítése annyira fontos volt az ókori görögök számára, hogy az Iliász iménti epizódja minden későbbi fegyvernyugvás során eszményi hivatkozási alappá válik. Még a legvéresebb összecsapásokban is eljön az a pillanat, amikor a szemben álló felek szünetet tartanak, hogy kicseréljék egymással az elesettek holttestét. Döbbenetes, hogy ez a gyakorlat mind a mai napig fennmaradt: elég csak az Oroszország és Ukrajna között zajló háború eseményeire gondolnunk. Még a 21. század szörnyű konfliktusaiban is, dacára annak, hogy rakétákkal és műholdas technológiával harcolnak, elérkezik a kegyelet pillanata, egy ősi rítus, amikor elhallgatnak a fegyverek, a katonák pedig a vállukra helyezik bajtársaik tetemét.

Még ma is elviselhetetlen szenvedés forrása, ha úgy kell meggyászolnunk valakit, hogy nem róhatjuk le a kegyeletünket a holtteste előtt. Ezt látjuk minden alkalommal, amikor egy árvíz vagy egy szökőár lehetetlenné teszi az áldozatok közül néhány ember testének a megtalálását. Kimondhatatlan fájdalom a hozzátartozók számára, hogy nem tudják koporsóba gyűjteni például savval leöntött szeretteik szegényes maradványait, amint ez történt néhány maffiabűntényben, vagy azok esetében, akiket katonai repülőgépről hajítottak az óceánba, ami argentin eltűntek (desaparecidos) nagy számával esett meg. Ha valaki a legembertelenebb büntetést akarja a másikra kiszabni, gyilkosságot követ el, és megsemmisíti vagy örökre eltünteti a holttestet, hogy az áldozatok hozzátartozóitól még azt a vigaszt is megtagadja, hogy megsirassák és elkeseredetten átöleljék szeretteiket. A halál a testet valóban különleges, jelképes értelemmel felruházott anyaggá változtatja, erről pedig nem tudunk egykönnyen lemondani.

Az élettelenné vált test hatalmát a gyászhoz kapcsolódó – az etológusok által a csimpánzok és bonobók csoportjainál dokumentált – cselekvések révén érthetjük még jobban meg. Elég volt kissé alaposabban megfigyelni, mi történik a hozzánk genetikai szempontból nagyon közel álló emberszabású majmoknak ezekben a kis közösségeiben. A horda egy tagjának pusztulása – különösen, ha az fontos pozíciót töltött be a társadalmi hierarchiában – az egész közösséget szélsőséges érzelmek örvényébe sodorja, és ebben a jajgatás és az üvöltés, a fenyegető és a behódoló viselkedés egyaránt váltakozik. A rituálé akár napokig is eltarthat, és gyakran az étel visszautasítását, egyfajta kollektív böjtölést eredményez, ami az agresszió különféle formáival elegyedik, ebbe pedig a vigasz megnyilvánulásai ékelődnek. Sok esetben a testet – akár éjszaka is – a simogatásra emlékeztető, laza ütésekkel érintő egyedek őrzik. A bébik kis testét az anyák napokon át a karjukban ringatják, gyengéden bolhásszák őket, és elhessegetik róluk a legyeket.

A leghevesebb reakciókat a hirtelen halálesetek váltják ki: mintha a csoport képtelen lenne feldolgozni a váratlan veszteség okozta traumát. Ebben az esetben is a rokonok, valamint a legközelebbi barátok mutatják a legszélsőségesebb viselkedést. Akárcsak az emberek világában, a csimpánzok és a bonobók számára is a halottak teste erős szimbolikus elemmé válik a csoport egységének megerősítésére. Az egy pillanattal korábban még egy élő testhez tartozó, élettelen anyag alapvető jelentőségre tesz szert a hozzánk nagyon közel álló fajok között is.

Talán innen erednek a legrégebbi temetési rituálék: ezek már a Neander-völgyieknél is bizonyíthatóan megvoltak, mégpedig egy, a Homo sapienst több százezer évvel megelőző fajnál. Az elhunyt holtteste a gyász feldolgozását segítő rítusok középpontjában áll; ezek olykor a rituális kannibalizmus formáit is magukban foglalják. Társadalmi funkciójuk a természetes üregekben vagy barlangok belsejében szántszándékkal vájt mélyedésekben zajló temetési szertartásokkal ér véget. A test elhelyezése, a kövek vagy az emberkéz készítette tárgyak rituális elrendezése, a különböző jellegű festékanyagok és díszítések használata arról tanúskodik, hogy már a legtávolabbi elődeink is tartottak a veszteség okozta trauma enyhítésére szolgáló szertartásokat.

Az anyag, ahogyan a nagy bölcsek látták

Annak tudatossá válása, hogy minden élőlény rendkívül törékeny, a múlt ködébe vész. Nincs mit csodálkoznunk azon, hogy ebből fakadtak az első vallási hiedelmek. A latin religio szó etimológiájában sokan a szakrális kötelezettségek és tilalmak kötőerejét fedezik fel. Jómagam legfőképpen egy olyan történetnek az erejét ismerem fel benne, amely összeköt egy, az aggodalom és a szenvedés által megtépázott közösséget. A vallás egyfajta lázadásból születik: a bennünket alkotó anyagi szubsztanciának a vége nem jelentheti egyszersmind a mi végünket is. Valaminek meg kell maradnia belőlünk. Egy olyan anyagi világban, ahol a végtelenségig ismétlődő időciklusokat követő természet az uralkodó, elviselhetetlen gondolat, hogy az egyes egyénekből nem marad semmi.

A nagy anyagi struktúrák – mint a folyók és a hegyek, a Föld és a Nap – mintha kikezdhetetlen anyagból lennének, az öröklét abszolút kiváltságát élvezve. Képtelenség, hogy mi, akik máskülönben olyannyira különleges lények vagyunk, romlásra és halálra lennénk ítélve. Valaminek abból a szubsztanciából, ami közömbössé tesz a romlással és az idővel szemben, legbelsőbb struktúránkban is rejtőznie kell. Elkerülhetetlen az a gondolat, hogy az embernek is kapcsolódnia kell ehhez a finom, öröktől fogva létező szövedékhez. Annak a hitnek a vigasztaló ereje, hogy valami ellenáll bennünk az idő bomlasztó hatalmával szemben, újra látni fogjuk szeretteinket, és kettétört létük újból összefonódhat érzelmeikkel és kapcsolataikkal, legyőzhetetlen fegyverzetet alkot, és növeli az ember tűrőképességét a legsúlyosabb katasztrófákkal szemben is.

Minden valószínűség szerint innen eredeztethetők egy valamilyen túlvilági életbe vetett hit első megnyilvánulásai: az elhunytak földön túli életére felkészítő különféle szertartások, valamint a temetés egy új születés révén újjáteremteni képes anyaföld ölébe. Ha elképzelünk egy nemes részt, egy lényegét tekintve idegen, semmire vissza nem vezethető szubsztanciát, amely elevenné teszi a testünket felépítő, mulandó anyagot, és örökké túléli a halál bomlasztó hatását, akkor már határozottan kirajzolódnak az anyaggal kapcsolatos filozófiai gondolkodás nagy része körül kialakult koordináták. Ezek az elképzelések idealizálják ezt a forma, az „élet lehelete”, a lélek vagy a szellem nevet kapó szubsztanciát, a test pedig a porra (vagy sárra), a szó szoros értelmében hitvány és formálható anyagra redukálódik.

Itt a forrása a leghíresebb történetnek: „Akkor az Úristen megalkotta az embert a föld porából, és orrába lehelte az élet leheletét. Így lett az ember élőlénnyé.”6 A Teremtés könyvében szereplő első ember, Ádám születése egyértelművé teszi ezt az ellentétet. A por (vagy a sár),7 a bennünket az állatokkal hasonlatossá tévő nyers anyag az okozója a létezésünket megbolygató legalantasabb ösztönöknek: az éhségérzetnek, a nemi vágynak vagy az erőszaknak. A bűzlő sárból, amelyből véttettünk, származik késztetésünk, hogy megfélemlítsünk és uralmunk alá hajtsunk másokat, valamint a vak szükséglet, hogy fajként fenntartsuk magunkat. Az isteni lény teremtő aktusa megnemesíti ezt a szubsztrátumot; a benne munkálkodó kusza, állatias ösztönök körvonalait behatárolja, és az örökkévalóság leheletét sugározza feléjük. A lélek átmenetileg egy halálra és romlásra ítélt testben kap helyet. Az elmúlás pillanatában azonban leválik róla, hogy újra csatlakozzék az őt teremtő istenséghez, és örökké élvezze közelségét.

Gondolatébresztőnek tartom, hogy a Szentírás – a teremtésről szóló elbeszélés képi erejének fokozása és feledhetetlenné tétele érdekében – az emberiséget sárból megformázó Isten képét használja: az isteni lény ugyanazt a technikát alkalmazza, mint amelyet az emberek fejlesztettek ki sok ezer évvel a könyvek könyvének felbukkanása előtt.

A terrakottából készült edények és egyéb használati tárgyak készítése ugyanis mérföldkő az emberiség történetében. A szó szoros értelmében létrejön valami, ami korábban nem létezett. Ehhez el kell képzelni és ügyes kézmozdulatokkal meg kell valósítani a formát. Gyakran megigézve csodáltam azt a mesterségbeli tudást, amellyel az első, kézzel formált, égetett agyagtárgyakat (víz vagy élelmiszertartalékok tárolására szolgáló edényeket) készítették. Az agyag rendkívüli formálhatósága tette lehetővé távoli elődeink számára, hogy másképp alakítsák a teret, hogy szétválasszák a belsőt és a külsőt, létrehozva egy üres teret, vagyis a tartály belsejét. Ezt azután vízzel és élelmiszerkészletekkel töltötték fel, így azok szállíthatóvá váltak, ezzel pedig hatékonyabbá tették a vadászatot vagy a gyűjtögetést. A bibliai elbeszélésben még mintha az ebben az új technikában rejlő, hatalmas lehetőségek felfedezése miatti eufória visszhangozna.

Már a Teremtés könyvében is érezhető, hogy ugyanaz a domináns hang vonul rajta végig, mint az ókori gondolkodásban. Az anyag passzív, rendezetlen, nőies elemként dialektikus viszonyban áll a férfias elemmel, a tevékeny princípiummal, Istennel vagy a Démiurgosszal: ők adnak neki formát, egyenesen ők lehelnek életet bele.

Az a felfogás, hogy az anyag – bár zavaros, alaktalan, ködös elem – minden dolog forrása, közös nevezőre hozza a Szókratész előtti gondolkodókat is, akik az anyag összetételét kutatták. Velük majd akkor foglalkozunk, amikor az atomizmus és a materialista felfogás eredetét vizsgáljuk.

A nagy ókori bölcsek ugyanezen a hullámhosszon mozognak. Platón az anyagot az isteni világból származó formák sötét befogadójának tartja. Ez a rossz és a romlás alaktalan forrása az érzékelhető világban. Mivel nincs formája, labilis, ennélfogva önmagában képtelen a tartós és állandó egyensúly megteremtésére. Arisztotelésznél az anyag testi létező, a dolgok alapvető eleme, amely egyszersmind meghatározatlan. Teljesen sosem ismerhetjük meg, mert potencialitás, még csak valami alaktalan, a világmindenség passzív eleme; rendezetlen meghatározatlanságban él, és bármivé alakulhat.

Láthatjuk, hogy az ókori bölcsek továbbra is annak az ősi előítéletnek a foglyai, hogy az emberi lélek racionális, magasztos részének köze nem lehet egy másik lény – aki ráadásul nő – húsából és véréből formálódó anyaghoz. Korántsem véletlen, hogy Pallasz Athéné, a bölcsesség istennője teljes fegyverzetben pattant ki Zeusz fejéből. A racionalitás, a féktelen vadságtól óvakodó mértékletesség, az egyensúly és az igazságosság istennője – akiben visszatetszést kelt minden durva cselekedet – csakis egy férfi elméjéből származhat.

A stabilitás hiedelme és a világegyetemet alkotó anyag megmaradása

Minden biológiai létforma, de különösen az ember rendkívüli esendőségének tudatosodása a nagy vallások és a korai filozófiai elmélkedések kiindulópontja. Kezdetektől fogva egy illúzió jellemzi az emberi gondolkodást, mégpedig az az elképzelés, hogy valami túlél bennünket. Miközben azonban itt-ott felmerül a kétely, hogy élet és halál kérlelhetetlen körforgása alól nem igazán vonhatja ki magát az ember, igencsak kevesen kérdőjelezik meg a bennünket körülvevő anyagi univerzum állandóságának és stabilitásának hiedelmét.

Egy felsőbbrendű entitásból, amely formát ad a káosznak, és azt kozmosszá alakítja, tökéletes, a teremtő képére és hasonlatosságára épülő világegyetem születik, és ez, mint ilyen, arra rendeltetett, hogy örökké fennmaradjon. „A dolgok, mindahányan, / egy rendnek részei, s e forma adja, hogy Istenhez hasonlít a világ” – magyarázza Beatrice Danténak az Isteni színjátékban.8 Lényegtelen, hogy egyes vallásokban, így a kereszténységben, vagy egyik-másik filozófiai iskolában, például a sztoikusoknál, megfogalmazódik a teremtés végének hipotézise. Ez az apokalipszis napja vagy az univerzumok egymásutánjának gondolata: a sorsuk a pusztulás, hogy azután újjáteremtődjenek. Létezésének ciklusában – legyen az hosszú vagy rövid – az anyagi univerzum úgy jelenik meg, mint egy gigantikus és bonyolult szerkezet, amely tökéletesen terven alapul, és megvalósulása is mesteri.

Lám, az egész világegyetemre kivetül a mi megfigyelési pozíciónkból fakadó előítélet. Kiderül, hogy ez egy képzeletbeli univerzum, mert az általunk leginkább használatos, időben és térben módfelett korlátozott nézőpontból eredő kategóriákat kiterjesztjük mindenre, ami mérhetetlenül tágasabb az általunk ismert, jelentéktelen kis szegletnél.

Parányi, jelentéktelen lények – vagyis mi, emberek – formálnak maguknak jogot arra, hogy az Egészről képet alkossanak. Nem tudják, hogy egy langymeleg bolygón élnek, amely a negyedik pályán kering a Nap körül; ez utóbbi egy közepes méretű, név nélküli csillag, és élettartamának hozzávetőlegesen a felénél tart. Fogalmuk sincs róla, hogy az csupán egy a Tejútrendszernek nevezett galaxisunkat benépesítő, mintegy kétszázmilliárd csillag közül. És bár sávos spirálszerkezete kétségkívül hatalmas, mindamellett nagyon is hasonlít az egész világegyetemet elfoglaló, több százmilliárd egyéb galaxishoz.

Mindezt a nagy tudósok, akik több mint kétezer évvel ezelőtt elgondolkodtak helyzetünkön, nem tudhatták. Csodás égitesteket láttak forogni maguk körül; a mozgásuk emberemlékezet óta változatlanul ismétlődött. És lám, elképzelték az égi szférák tökéletesen szervezett rendszerét, egy megingathatatlan egyensúlyt fenntartó, eszményi, örök időktől fogva létező és örökre fennmaradó mechanizmust.

Ez az előítélet, vagyis hogy az égitesteket alkotó, tökéletes anyag örök, szemben a mi testünket felépítő, silány anyag esendőségével, időtlen idők óta tartja magát. Amikor egy új fény tűnik elő az égbolton, még elgondolni is visszatetszést keltő, hogy meghalt egy csillag. Épelméjű ember még csak gondolni sem mer arra, hogy ezek a tökéletes testek is az anyagi létezés körforgásának vannak alávetve. Új csillagoknak nevezik tehát azokat a jelenségeket, amelyekről ma már tudjuk, hogy nem mások, mint a legnagyobb tömegű csillagok létezésének véget vető, szélsőséges halálhörgések. Az örök egyensúlyban lévő anyagi univerzumról alkotott ezen elképzelés egészen a 20. század elejéig kitartott. Ma már elképesztő az a megállapítás, hogy alig száz évvel ezelőtt valamennyi élvonalbeli tudós osztotta ezt a nézetet. Még a Kopernikusz, Kepler és Galilei tudományos forradalmával járó nagy világnézeti változások sem voltak elegendők ahhoz, hogy megingassák az ilyesfajta elképzelést.

Már évszázadok óta a Napot helyezzük bolygórendszerünk középpontjába, és a Föld menthetetlenül elvesztette központi, az egykori bölcseket megtévesztő szerepét. Minden megváltozott, de a nagy tudósok és az egyszerű emberek egyaránt osztoztak a tökéletes egyensúlyban lévő, örök és változatlan rendszer hiedelmében. A csillagászok leírták és katalogizálták a napfoltokat, továbbá aprólékos részletességgel felvázolták a Hold felszínén megfigyelhető hegyeket és völgyeket, de nem tűnt úgy, hogy bármi is kikezdené az égitestek különleges összetételének gondolatát. Egy éteri anyagról alkotott ezen elképzelés, amely magában rejti a korlátlan mozgás lehetőségét, túlélte még Isaac Newton felfedezéseit is, márpedig ő bebizonyította, hogy a bolygók mozgásának oka az égitestek tömegéből származó erő, és nincs szükség semmilyen különleges anyagra a gravitációs mozgás eléréséhez. Sőt, még a Földünket alkotó, hitvány, szublunáris anyag is képes magához vonzani a fáról leeső almát, és a talajon megtartani bennünket.

Ám ez az előítélet, vagyis hogy mindez az anyagot érintő örök és változatlan forgatókönyv része, és hogy minden tökéletes egyensúlyban van – ami mindig is volt, és mindig is lesz –, egészen Einsteinig tartotta magát. Ő a végsőkig hadakozott az ellen a gondolat ellen, hogy minden valamikor megszületett, és hogy kézileg, azaz önkényesen hozzá kell adni valamiféle pozitív vákuumenergiát, amely mindent mindentől távolra taszít, kivédve ezzel az általános relativitáselmélet egyenletei által leírt anyagi univerzum instabilitását.

Könyvünk segít leküzdeni számos előítéletet, mindenekelőtt azonban együtt tárgyalja a kortárs fizika felfedezéseit az anyagról, annak születéséről és hosszú fejlődéséről, és amit majd tapasztalunk, attól bizony eláll a lélegzetünk. Először is azért, mert bámulatos fogalmakkal fogunk találkozni. Felfedezzük az anyag efemer, múlékony formáit, amelyeknek a létezése látszólag jelentéktelen, mellettük pedig – talán a legváratlanabbul előbukkanó szegletekben – sokáig fennmaradó, gyakorlatilag az örökkévalóságot jelentő formákkal is megismerkedünk. Meglepődve fogjuk tapasztalni, hogy mi magunk is nagyrészt ezekből állunk. De érinteni fogjuk a legimpozánsabb anyagi struktúrák belső törékenységét is. Ez a törékenység az őket alkotó elemi részecskék viselkedésének legbensőbb és legrejtettebb mechanizmusaiból ered.

A meglepő formák határtalan sokféleségét a mai tudomány szemszögéből elemezve végleg szakítanunk kell azzal a képzettel, hogy az anyag testi, kézzel fogható, szilárd valami. Olyan formáit fogjuk ugyanis felfedezni, amelyek ugyan körülvesznek bennünket, és meghatározó szerepet játszanak világunk makroszkopikus szerkezetében, mégsem láthatjuk, de meg sem érinthetjük őket, magyarán: még nem tudunk róluk semmit. Feltesszük magunkban a kérdést, milyen mechanizmusok tartják össze a legkompaktabb, hihetetlenül kis térfogatban szokatlanul nagy tömegeket összetömöríteni képes anyagi testeket, egy eddig ismeretlen, a fizika egyetlen törvénye által sem megmagyarázott dinamikának engedelmeskedve.

Nagy kozmikus távolságokat szelünk majd át, hogy megvizsgáljuk az anyag leggyorsabban elenyésző és legtörékenyebb formáit; ezek mindenfelé száguldoznak az univerzumban, és a világegyetem fejlődése szempontjából meghatározó jelenségek alkotóelemei. Elmélyedünk az anyag legbonyolultabb formáiban is, és kísérletet teszünk a talányok megfejtésére, amelyeket a biológiai anyag rejt. Utóbbiról majd kiderül, hogy minden, csak nem hitvány és formátlan. Látni fogjuk: nem várt szervezettség munkálkodik benne, ami viszont rendkívül kényes egyensúlyok egész sorához kötődik, olyannyira, hogy az a végletekig törékennyé teszi.

Készen állunk rá, hogy felderítsük az anyag végtelen sokrétűségét, ahogy azt a modern tudomány elénk tárja. Megállapíthatjuk majd, hogy az anyag stabilitásával és állandóságával kapcsolatos, már évezredek óta fennálló előítélet merő illúzió. Ugyanakkor azt is be fogjuk látni, hogy nem könnyű meghatározni, mi is az anyag valójában. Ahogy fokozatosan közeledünk annak legbelsőbb összetevőihez, le kell mondanunk sok, a materializmus naivabb formáiból örökölt bizonyosságról. Mint mindig, most sem lesz hiány a meglepetésekből.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Falus János

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7049 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Lora – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License