Susannah Nix

A SZERELEM KÓDJA

A mű eredeti címe

The Love Code

Copyright © Susannah Nix 2017

Cover illustrations © Mallory Heyer

Design by Kieryn Tyler & Daisy Bates, Pan Mac Art Dept.

Hungarian translation © Schmidt Jolán

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SCHMIDT JOLÁN

ISBN 978-963-452-863-0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Dave-nek,
a legjobb barátomnak

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó!

Ez a könyv többek között az alábbi kérdésekkel is foglalkozik: hűtlenség, mentális betegségek, öngyilkosság.

Azért bocsátom előre ezt a figyelmeztetést, hogy azok, akik szeretnék elkerülni a fenti témákat, megalapozott döntést hozhassanak, hogy elolvassák-e ezt a történetet.

Legyenek jók önmagukhoz!

Susannah Nix

ELSŐ FEJEZET
Három évvel korábban

Melody Gage már tizedszer ellenőrizte a telefonját az elmúlt öt percben.

Semmi.

Felsóhajtott, majd nagyot kortyolt a korsó söréből. A bárban meleg volt, és ő még mindig magán tartotta a bőrdzsekijét, amelyet nem vehetett le, mert a felsőjén egy lyuk éktelenkedett, pont a lapockája mentén futó varrásnál.

Egyébként is, ha levette volna a dzsekijét, azzal azt jelzi, hogy néhány percnél tovább marad – ami nem állt szándékában.

El sem akarta hinni, hogy a ma este miatt tényleg erőfeszítéseket tett. A kedvenc bőrdzsekijét viselte, annak ellenére, hogy az idő túl meleg volt hozzá. Bár egy használtruha-boltban vette, ez volt a legszebb holmija. Általában Martens bakancsot hordott, de most még azt is lecserélte egy pár helyes balerinacipőre. És mindezt miért? Hogy felültessék!

Melody érezte, hogy valaki meglöki a karját, amint a mellette lévő bárszékre csusszan. Reménykedve nézett fel, de nem Victor érkezett meg.

A pasi, aki nem a randipartnere volt, vigyorogva odahajolt hozzá:

– Hogy vagyunk ma este?

Fiatal volt, egyetemista korú, mint ő, és mint a Cask ’n Flagon vendégeinek a többsége, ő is egy Red Sox-sapkát viselt. Ezenkívül egy diákszövetség „Kerítők & Kurtizánok” tematikájú partijának a pólóját, amivel rögtön szerzett is magának néhány fekete pontot. Bár nem nézett ki rosszul. Sőt tulajdonképpen akár vonzónak is lehetett volna nevezni.

Kár, hogy vár valakire… aki már tizenöt perce késik. Nem éppen ígéretes kezdet egy első randihoz.

Melody udvariasan, de óvatosan az új széktársára mosolygott.

– Megvagyok.

– Igazán jó csaj vagy, ugye tudod? – mondta a fiú, miközben közelebb hajolt hozzá.

Pfuj! Mindig is utálta ezt a szót ebben a szövegkörnyezetben. Jó. Előfordult valaha, hogy egy pasi jónak írt le egy nőt anélkül, hogy az gusztustalannak hangzott volna? Nem beszélve arról, hogy a leheletén fokhagyma szaga érződött. Kösz, de nem.

– Köszönöm, de várok valakit – felelte, majd megint lenézett a telefonjára. Még mindig semmi.

– Tudod, általában nem jönnek be a rövid hajú lányok – folytatta a beszélgetőtársa Melody kurta, barna tincsei felé intve.

Au! Hát ezt kapja, amiért kimerészkedett a komfortzónájából. Valószínűleg már akkor tudnia kellett volna, hogy a mai este kudarcra van ítélve, amikor Victor a) egy sportbárt választott a randijuk helyszínéül a Fenway stadion közelében, és b) azt javasolta, hogy találkozzanak ott, ahelyett hogy együtt mennének.

Csak azért egyezett bele ebbe az egészbe, mert kétségbeesetten ki akart törni az unalmas rutinjából. Kétségbeesetten valami – bármi – mást akart csinálni, mint hogy még egy szombat estét a kollégiumi szobájában töltsön tanulással, vagy munkával a számítógéplaborban.

És tessék, ez lett belőle!

– Lefogadom, hogy tudod magadról, hogy jó csaj vagy – mondta a wannabe felszedőművész, akit nem tántorított el Melody elutasító testbeszéde. – Biztos állandóan ezt mondják neked a pasik, ugye?

HOL VAGY??? – írta Melody Victornak, határozottan rányomva az ujjait a készülék képernyőjére.

Még csak nem is igazán kedvelte Victort. A fiú a párja volt a kémialabor-gyakorlaton, de az egyetlen szikra, amely lángra kapott közöttük, az volt, amellyel a Bunsen-égőt meggyújtották.

Egyedül az a tény szólt mellette, hogy elhívta randira, ami több volt, mint amit bárki más tett az utóbbi időben. Ő volt az egyetlen srác, aki érdeklődést mutatott iránta az elmúlt évben.

Ahogy a szobatársa készségesen emlékeztette, Melodyt utoljára az orientációs héten csókolta meg egy srác, akinek az állán helyes kis mélyedés volt – és ő sem emlékezett Melodyra másnap, miután kijózanodott.

Nem mintha sok energiát fektetett volna ebbe a randizás dologba. Szinte minden idejét a tanulással töltötte, vagy dolgozott, hogy ki tudja fizetni a tandíj azon részét, amelyet nem fedezett az ösztöndíja.

Az MIT nehéz volt; nehezebb, mint bármelyik iskola, ahová addig járt. Egész életében az élmezőnyhöz tartozott az osztályában. De az MIT-n ezt mindenki másról is el lehetett mondani. Kétszer olyan keményen kellett dolgoznia, hogy egyáltalán a középmezőnyben maradhasson.

Melody nem szeretett a középmezőnyben lenni. Megint a legjobbak közé akart tartozni. Vagy legalábbis a közelükbe szeretett volna kerülni. És ha ehhez ki kellett hagynia néhány bulit, ám legyen. Nem nagy veszteség.

Igen ám, de… most, hogy az első éve majdnem véget ért, a lány rádöbbent, hogy miközben ő a könyveibe temetkezett, mindenki más szórakozni járt, új emberekkel ismerkedett meg, egyéjszakás kalandokba keveredett, szerelmes lett, szakított, majd újból szerelmes lett. A többiek tapasztalatokat gyűjtöttek.

Ha Melody nem vigyáz, akkor három év múlva mindössze egy alapszakos diplomával és egy középiskolás szociális érettségével lép ki a nagyvilágba. Úgy gondolta, hogy kötelessége némi erőfeszítést tenni, hogy az akadémiai képességei mellett az élethez szükséges egyéb képességeit is fejlessze.

Ez volt hát az oka annak, hogy itt ül ebben a bárban, és egy diákszövetségi srác nyaggatja, aki bűzlik az Axe dezodortól és a kétségbeeséstől.

Új barátja még közelebb hajolt hozzá, Melody vállához nyomta az övét, és ismét az arcába fújta a fokhagymás leheletét.

– Egyébként is, mit keres itt egyedül egy olyan lány, mint te?

– Várok valakit – ismételte meg Melody a fogát összeszorítva. A nyakát nyújtogatta, hogy szemügyre vehesse az ajtó közelében tülekedő tömeget, hátha azóta megérkezett Victor, bár erre nem sok esélyt látott.

– Egy ilyen csajnak nem kellene egyedül lennie. Mit szólnál, ha itt maradnék veled, amíg megérkezik a barátod?

– Inkább ne.

– Mit iszol? Veszek neked még egyet!

– Nem akarok még egyet…

– Még egyet abból, amit iszik! – kiáltott oda a pultosnak a marha, figyelmen kívül hagyva a lány válaszát. Melody úgy érezte, mintha a falnak beszélne.

– Nem szükséges – mondta a lány a pultosnak. – Már indulok is.

Komolyan, Victor menjen a fenébe! Egy másodperccel sem vár tovább.

– Hé! Hová mész? – tiltakozott Ijesztő Fickó, és a karja után nyúlt, miközben Melody lecsusszant a bárszékről.

A lány kifordult a szorításából, majd megperdült a sarkán, hogy elmeneküljön – és azonmód beleütközött egy férfimellkasba. Meghökkenve nézett fel egy káprázatosan kék szempárba, amely egy nagyon magas, nagyon helyes fiúhoz tartozott.

– Hűha! – bukott ki belőle.

– Bocs, hogy késtem, bébi! – A helyes fickó rámosolygott, a mosolyát gödröcskék keretezték, és megszorította a karját, mintha ismerné.

Melody csak bámult rá, leesett állal. Biztosra vette, hogy soha életében nem látta. Mi a csoda történik?

Amikor lehajolt, hogy megpuszilja az arcát, Melody annyira meg volt döbbenve, hogy mozdulni sem tudott. Ám ahelyett, hogy megpuszilta volna, a füléhez tartotta a száját, és azt suttogta:

– Menj bele a színjátékba, ha meg akarsz szabadulni ettől a palitól.

Ó! Naná, hogy belemegy a színjátékba, ha ez segít lerázni Ijesztő Fickót.

Helyes Srác nyaka köré fonta a karját, és eltúlzott lelkesedéssel megölelte. Nahát, milyen izmos a háta! És az illata is igazán fantasztikus: mint egy drága, exkluzív mamutfenyőerdő. Talán egy egészen kicsit tovább is ölelte a szükségesnél, csak hogy még egyszer beszívhassa az illatát.

– Hol voltál, macikám? – kérdezte, és igyekezett az odaadó barátnő szerepét a lehető leghitelesebben alakítani.

A férfi oldalra döntötte a fejét, és ahogy elvigyorodott, a szeméből látszott, hogy jól mulat.

– Nos, szívecském, úgy tűnik, eltévesztettem, hol találkozunk.

– Ó, te buta fiú, szerencséd, hogy ilyen jóképű vagy – hallatott egy csilingelő, ámde hamis kacagást a lány, és játékosan belebokszolt az ismeretlen karjába. Majd a bicepsze köré fonta az ujjait – a nagyon is kemény bicepsze köré –, és maga után húzta a bejárat felé.

Miközben távolodtak, Helyes Srác egy „Ne szórakozz a csajommal!” pillantást vetett Ijesztő Fickóra, aki a kezét feltartva máris hátrálni kezdett, univerzális jeleként annak, hogy „Bocs, haver, sajnálom, nem gondoltam komolyan”. Hát persze! A fickó tőle nem volt hajlandó elfogadni a nemet, de abban a másodpercben, hogy egy másik férfi bejelentette rá az igényét – mintha egy tárgy lenne –, azonnal felhúzta a fehér zászlót, és elmenekült. Seggfej!

Nem mintha ne lett volna hálás, amiért a jóképű ismeretlen közbelépett. Bár az is lehet, hogy csöbörből vödörbe került. Így hát amint a bárpultnál lévő idióta látókörén kívül kerültek, Melody elengedte a fiú karját, és hátralépett egy jó nagyot, hogy legyen köztük legalább egy méter távolság.

Jóindulatú megmentője a rövidnadrágja zsebébe mélyesztette a kezét, és kikerült egy négyfős társaságot, amelyet a pincérnő épp akkor vezetett az asztalukhoz. Bebújós félcipőt viselt, meg pólót, amelynek felhajtotta a gallérját; úgy festett, mintha épp egy Ralph Lauren-reklámból lépett volna elő.

– Jól vagy? – vonta össze a szemöldökét aggódva, miközben a lány karjára nézett. – Ugye nem bántott az a fickó, amikor megragadta a karodat? – Szokatlanul kedves tekintete volt ahhoz képest, hogy úgy nézett ki, mint egy magániskolába járó tuskó.

– Nem bántott, jól vagyok. – Melody ökölbe szorította a kezét, ellenállva a késztetésnek, hogy megdörzsölje a felkarját, ahol ez a csúszómászó pasas hozzáért. – De köszönöm, hogy segítettél.

– Szükséged van egy fuvarra hazáig? – Mintha ekkor jött volna rá, hogy ez miként is hangozhatott, gyorsan hozzátette: – Úgy értem, hívhatok neked egy taxit, ha szeretnéd.

Melody megrázta a fejét. Hiszen ő csak egy lány, akinek lyukas a pólója, és egy használtruha-boltban vette a dzsekijét – semmi esetre sem engedhet meg magának egy taxit a tanulás mellett végzett munkáért kapott fizetéséből.

– Köszönöm, de megvagyok. – Majd úgy megy haza, ahogy ide is jött: metróval.

– Rendben – mondta a srác. – Ha biztos vagy benne.

– Az vagyok.

A fiú bólintott, és elindult az étterem hátulja felé anélkül, hogy megpróbálta volna felszedni, vagy bármit is várt volna a jó cselekedetéért cserébe. Nahát! A lovagiasság ezek szerint mégsem halt még ki.

Melody telefonja megrezzent a kezében. SMS Victortól.

Sajnálom, feltartottak, nem tudok menni.

Remek. Nagyszerű. Csodálatos.

– Hé! – kiáltotta a lány, majd a Helyes Srác után sietett. – Várj!

A fiú megfordult, és felvonta a szemöldökét. Homokszőke haja a homlokába hullott, és miközben rámosolygott, felnyúlt, hogy elsimítsa onnan. Továbbra is helyes gödröcskék keretezték a mosolyát. Melody mindig is odavolt a gribedlikért. Úgy hatottak rá, mint Supermanre a kryptonit.

Melody vett egy mély levegőt, figyelmen kívül hagyva a háborgó gyomrát. Egyszerűen csak beszélnie kell ezzel a sráccal, semmi több. Ennyit igazán meg tud tenni. Nem atomfizika.

Nem, sokkal rosszabb. Az atomfizikával megbirkózik. Ellenben helyes srácokkal beszélgetni… hát az igazán ijesztő volt. Különösen olyanokkal, akik jószívűek, lovagiasak, izmosak, és mennyei illatuk van.

A bár hangszóróiból Flo Rida üvöltött, miközben egy Red Sox-mezt viselő emberekből álló csoport benyomult Melody és a helyes gödröcskék közé, a bárpult felé tartva. A lány átfurakodott közöttük, rosszalló tekintetüket lesújtó pillantással viszonozva, amíg ismét a fiú előtt nem állt.

– Hogy hívnak? – Százhatvanhét centiméteres magasságával Melodyt aligha lehetett alacsonynak nevezi, de a férfi olyan magas volt, hogy ilyen közel hozzá hátra kellett billentenie a fejét, hogy a szemébe nézhessen.

– Jeremy.

– Nos, Jeremy, úgy hiszem, tartozom neked egy itallal.

A fiú megrázta a fejét, amitől a fürtjei újra a homlokába hullottak.

– Semmivel sem tartozol nekem. – Szünetet tartott, miközben az ujjaival végigszántott a haján. – De ha a saját szabad akaratodból teszel ajánlatot… – Újra megjelent az arcán az a vigyor. Hogyan lehet ez a pimaszság ennyire szexi? Úgy érezte, mindjárt elalél attól a vigyortól. Pedig igazán nincs joga hozzá, hogy így hasson rá! Egyáltalán nincs.

– Ne essünk túlzásokba! – mondta, miközben képtelen volt visszafogni az arcára kiülő mosolyt. – Csak azt ajánlottam fel, hogy veszek neked egy italt, semmi mást.

A fiú ismét oldalra hajtotta a fejét, amit Melody kezdett megszeretni. Aztán ott volt még a szeme, amely felháborítóan kék volt, most, hogy közelről még jobban szemügyre vehette. Azúrkék, mint annak a fickónak az X-aktákból, aki embereket hipnotizált.

– Nem árultad el a nevedet – szólalt meg Jeremy, miközben őt nézte azzal a nevetségesen kék szemével.

– Melody – felelte a lány, és próbált úgy tenni, mintha ez a helyzet teljesen magától értetődő lenne számára, mintha lépten-nyomon helyes, csábító mosolyú és imádnivalóan engedetlen hajú fiúkat hívna meg egy italra.

Jeremy elvigyorodott.

– Ez esetben elfogadom az ajánlatodat, Melody.

MÁSODIK FEJEZET

A következő órában Melody az alábbi dolgokat tudta meg Jeremyről:

1. Los Angelesből származik.

2. Épp most bukott ki a Syracuse-i Egyetemről, amely már a második egyetem volt, amit félbehagyott (az első a Brown volt).

3. Ahelyett, hogy elmondta volna a szüleinek, hogy kibukott (megint), úgy döntött, inkább elautózik Bostonba a hétvégére, hogy meglátogassa az egyik barátját, aki a Bostoni Egyetemre jár.

4. Gazdag volt. Mint kiderült, szupergazdag.

5. Semmi közös nem volt Melodyban és benne.

– Oké. Milyen filmet láttál legutoljára? – kérdezte Jeremy, miközben a söréért nyúlt.

A Cask ’n Flagon egyik hátsó sarkában ültek egy asztalnál, és egy „ismerjük meg egymást” játékot játszottak, amelyben a résztvevők felváltva kérdéseket tesznek fel egymásnak.

– A vadon hercegnőjét – felelte Melody. A bárpult irányából éljenzés szállt feléjük. Bizonyára valami izgalmas történt a Red Sox-meccsen, amely a tévében ment éppen. A lány a bárpultnak háttal ült, ezért nem tudta, mi volt a nagy ováció tárgya, de sokkal több éljenzést lehetett hallani, mint hurrogást, így hát azt feltételezte, hogy a bostoni csapat nyerésre áll.

Jeremy a képernyőre pillantott Melody feje fölött, majd rögtön vissza is fordult a lányhoz.

– Sosem hallottam róla.

A kérdezős játék Melody remek ötlete volt, de már megbánta. Csak arra volt jó, hogy rávilágítson, mennyire nem illenek egymáshoz.

– Egy japán animációs film.

Jeremy elhúzta a száját.

– Vagyis anime?

– Igen, de fantasztikus. Bízz bennem!

A fiú szkeptikusnak tűnt.

– Ha te mondod. Mi volt az utolsó film, amit moziban láttál?

– Megint csak A vadon hercegnője. A Mijazaki-filmfesztiválon. – Melody a korsó sör után nyúlt, amelyet a hamis igazolványával vett. Már egy órája azt kortyolgatta, így hát langyos volt, és kezdtek kimenni belőle a buborékok. Lassan az egész estéből elpárolgott a kezdeti izgalom. – Az utolsó tévésorozat, amit megnéztél?

– Számít a Monday Night Football?

– Nem, csak az, aminek van rendes forgatókönyve.

A fiú kisimította a haját a homlokából, miközben gondolkodott. A tincsek azonnal visszahullottak, amint elengedte őket. Rémesen nagy szüksége lett volna egy hajvágásra.

– Melyik is az, amelyik okostojásokról meg a szexi szomszédjukról szól?

– Az Agymenőkre gondolsz? – rándult össze Melody.

– Igen, arra.

Hát persze! Ez az a sorozat, amely a hozzá hasonló embereket viccek csattanójává redukálta, mintha nem is létezne annál jobb poén, hogy vannak olyanok, akik jók matekból, és szeretik a sci-fit. Ez az a sorozat, amelyben az esetlen kocka találkozik a szexi csajjal, ami tök nagy klisé, miközben ragaszkodik ahhoz a sztereotípiához, hogy a képregények szuperhősei iránt csakis a megrögzött hímnemű kockák rajonghatnak, holott a jelenség már kétségkívül része a mainstream popkultúrának.

– Az utolsó könyv, amit csak úgy szórakozásból olvastál? – kérdezte, témát váltva, bár nem ő volt soron.

A fiú megrázta a fejét.

– Őszintén szólva, nem emlékszem. Nem igazán olvasok csak szórakozásból.

Hát persze hogy nem! És tekintettel az egyetemi pályafutására, valószínűleg az iskolai kötelezőket sem szokta elolvasni.

Jeremy felvonta a szemöldökét.

– Azta, most tökre ítélkezel felettem, nem igaz?

– Nem is! – tiltakozott Melody. De azért elpirult zavarában.

Jeremy nevetett; a szeme sarkába ráncok gyűltek, olyan jól mulatott.

– Rémesen hazudsz. Tudsz róla?

– A védelmemre szóljon: valóban tudok róla – felelte a lány, és képtelen volt megállni, hogy vissza ne mosolyogjon.

– Szóval, miért az MIT? – kérdezte Jeremy, miután kimerítették az összes popkultúrával kapcsolatos kérdéskört, és továbbléptek az életrajzi adatokra. – Miért nem a Harvard vagy más, okostojásoknak való iskola?

Melody belekortyolt a sörébe. A második kört itták, amelyet ezúttal Jeremy állt a fekete AmEx kártyájával.

– Ez a legjobb iskola azon a területen, amit tanulni akarok.

– És az mi?

– Számítógép-tudomány. – Az ujjaival végigkövetett egy féloldalas szívet, amelyet valaki az asztal lapjába vájt. Mellette egy kissé sátáninak tűnő, mosolygós arc volt bevésve. – Te eredetileg miért választottad a Brownt?

Jeremy megvonta a vállát.

– Nem én választottam. Oda járt az apám. Bejuttatott. – Igyekezett közömbösnek tűnni, ám a sörösüveg körül megfeszülő ujjai más történetről meséltek.

– Nem akartál oda járni?

– Őszintén szólva, sohasem érdekelt különösebben az egyetem. – Megint vállat vont. – Nem igazán érdekelt az sem, hová járok.

Melody hátradőlt a székén, és az alkarját az asztalon pihentetve a két kezébe fogta a söröskorsóját.

– Most mit fogsz tenni?

– Nem tudom. Apám valószínűleg ad majd egy állást a cégénél.

Melodyt, nem tehetett róla, elöntötte a keserűség, ami a válaszába is átszivárgott:

– Remek lehet, ha az ember mindent megkap az életben, anélkül hogy dolgoznia kellene érte.

– Ja, gondolom – felelte Jeremy semleges hangon.

A kezébe vette a sörét, és nagyot kortyolt belőle. A körmei tövig voltak rágva, és a lány eltöprengett rajta, hogy valakinek, aki ilyen kényelmes életet él, mi oka lehet stresszelni?

– Azt ne mondd, hogy nem így van!

A fiú megmozdult a széken, és a kezét a combjához dörzsölte.

– Nézd! Tudom, hogy szerencsés vagyok, oké? Nem próbálok úgy tenni, mintha hatalmas nehézség lenne, hogy van pénzem. Csak… soha senki nem vette a fáradságot, hogy megkérdezze, én mit szeretnék csinálni. Csak elvárják, hogy kövessem az utat, amit a szüleim kijelöltek nekem. Ez eléggé megnehezíti, hogy lelkesedjek a jövőm iránt, ennyi az egész.

– És mit szeretnél csinálni? – kérdezte Melody, mivel, úgy tűnt, ezt eddig senki más nem tette meg.

A fiú megrázta a fejét, és az asztal lapját bámulta.

– Nem is tudom. Hát nem szánalmas? Fogalmam sincs, mit akarok, ami a fő probléma, gondolom. – Felnézett, és a lány testén kellemes borzongás futott végig, amikor találkozott a tekintetük. A fiú úgy tudott az emberre nézni, mintha más nem is lenne a helyiségben.

– Neked van már terved, hogy mivel akarsz foglalkozni?

Melodynak tízéves kora óta volt terve. Ekkor kapta meg az első számítógépét, egy régi Compaq Presariót, amelyet az anyja egyik barátja selejtezett le.

– Szoftverfejlesztő szeretnék lenni.

– Miért pont az?

– Mert értek a számítógépekhez. Mert szeretem a rejtvényeket, és szeretek belefeledkezni a kódokba. Mert jól fizet, és olyan terület, ahol lehet fejlődni, így nem kell majd küszködnöm, ahogy az anyámnak.

– Anyukád mit dolgozott?

– Mit nem? Pénztáros, pincérnő, kozmetikus, eladó. Mindig egyik munkáról a másikra ugrik, üldözi a következő nagy lehetőséget. Ami valamiért sosem válik valósággá.

Jeremy bólintott, mintha értené, mit is jelent ilyesfajta pénzügyi bizonytalanságban élni, bár nyilvánvalóan nem érthette.

– És az apukád?

– Sosem ismertem. Lelépett, amikor megtudta, hogy anyám terhes.

– Ez szívás.

Most Melodyn volt a sor, hogy megvonja a vállát.

– Könnyű nem hiányolni valakit, aki soha nem is volt ott melletted.

Jeremy előrehajolt, és összevonta a szemöldökét.

– Sosem gondolsz rá? Vagy arra, mennyire lenne más az életed, ha veletek maradt volna?

– Nem különösebben. – Az, hogy az apja menekülőre fogta, nem igazán árulkodott nagyszerű szülői képességekről. Bárki volt is, Melody úgy gondolta, jobb neki nélküle. Habár a gyerektartás jól jött volna.

– Ne haragudj, ha túl tolakodó voltam.

– Nem gond – legyintett a lány. Máshogy is történhetett volna, de így történt.

Amióta Bostonba érkezett, próbálta elkerülni, hogy az otthoni hátteréről kelljen beszélnie. A legtöbb diák az MIT-n jóval tehetősebb családokból érkezett, a szüleik tanultabbak voltak, és Melody nem akart kilógni a sorból, nem akart ő lenni a szegény csaj az egyedülálló anyával, aki még a középiskolát sem fejezte be. De mégsem bánta, hogy Jeremyvel szóba került a téma, annak ellenére sem, hogy teljesen különbözött a hátterük. Talán mert tudta, hogy soha többé nem fogja látni a srácot, így hát nem kellett azzal foglalkoznia, hogy mit gondol róla.

A fiú oldalra döntötte a fejét, és ismét rávillantotta azt a káprázatos mosolyát.

– Mégis itt vagy, az MIT-n tanulsz, és pontosan azt csinálod, amihez kezdeni szeretnél az életedben.

A lánynak nehezére esett közvetlenül Jeremyre nézni, amikor az így mosolygott rá. Ezért inkább lesütötte a szemét, és arra összpontosított, hogy a korsóra kicsapódott vízcseppeket elkenje a hüvelykujjával.

– Gondolom, igen.

A fiú az asztal fölött átnyúlva megérintette a karját. Az ujjai puhák és melegek voltak.

– Ez lenyűgöző – mondta. – Lenyűgöző vagy.

Az ilyen gazdag és jóképű fickók általában nem viselkedtek ilyen kedvesen. A lány nem tudta, mihez kezdjen ezzel. Egyébként sem volt jó a bókok elfogadásában. Ösztönösen mindig inkább vitatkozni akart; ettől a szokásától igyekezett megszabadulni, a felnőttesebb viselkedés elérése érdekében. Ám így nem maradt más, csak a késztetés, hogy elbújjon egy takaró alá, és úgy tegyen, mintha az egész meg sem történt volna.

– Nem hiszem, hogy valaha is bármiben jó lettem volna – jegyezte meg a fiú sóvárogva. – Szerencsés vagy.

Mekkora őrültség már ez? Ez a srác, a millió dolláros vagyonkezelői alapjával úgy gondolta, hogy ő a szerencsés. Melody a legszívesebben hangosan felnevetett volna, a fiú azonban tökéletesen komolynak tűnt, mint aki tényleg azt szeretné, hogy a lány higgyen neki.

És a legfurcsább az volt, hogy Melody hitt is.

A lánynak fogalma sem volt, hová szállt el az idő. Hogyhogy már éjfél van? Ő és Jeremy már több órája beszélgetett. Melody meglepődött, milyen jól érzi magát – és hogy tulajdonképpen mennyire kedveli a fiút.

Ami kész őrület! Jeremy egyáltalán nem volt az esete. Semmi közös nem volt bennük. Komolyan, semmi. De könnyű volt beszélgetni vele. Úgy érezte magát mellette, mint akinek tényleg kíváncsiak a véleményére. Mintha ő volna a legérdekesebb ember, akivel a fiú eddigi életében találkozott.

Elképzelhető, hogy Melody egy egészen kicsit belehabarodott. Oké, persze, a felszínen a fiú pont az a helyes, elkényeztetett, gazdag srác volt, akit általában megvetett. Valamiért azonban mégis azt érezte, hogy ennél több van benne, hogy rejtett mélységek húzódnak a kisfiús sárm mögött.

Talán csak arra vágyott, hogy így legyen. Vagy talán az elfogyasztott három sör melléktermékeként támadt ez a gondolata. Vagy mert a térde elgyengült, amikor Jeremy rámosolygott.

Mindegy. Helyes volt. Gondolkodás nélkül ágyba bújna vele, ha megkérné. Amit a fiú nem tett meg, annak ellenére, hogy az elmúlt órában Melody a tőle telhető legcsábosabb pillantásokat vetette rá.

Komolyan, talán nem jól csinálja ezt a flörtölés dolgot? Csak nem lenne még mindig itt ez a srác, ha nem érdeklődne iránta, ugye? Talán nyíltan meg kellene neki mondania, hogy szeretne lefeküdni vele? Vagy ezzel csak elijesztené? Mit kellene tennie ahhoz, hogy megköttessen az üzlet? Mert készen állt rá, hogy zsebre vágja, és hazavigye.

A legjobb az egészben az volt, hogy nem számított, hogy semmi közös nincs bennük. Jeremy csak a hétvégére érkezett a városba, így hát fel sem merült, hogy összeillenek-e. Semmiféle elköteleződésre vonatkozó kérdés nem hangzik el. Nem lesznek kínos találkozások a campuson a következő három évben. Az egész megmaradhatna egy fantasztikus egyéjszakás kalandnak egy helyes sráccal, akit aztán soha többé nem kell látnia. Mindenki nyer.

Jeremy felhajtotta a söre maradékát, és a lány szinte teljesen üres korsója felé intett.

– Kérsz még egyet?

– Azt hiszem, mára elég volt – rázta meg a fejét Melody.

Egy hosszú pillanatig a fiú csak bámult rá, elég sokáig ahhoz, hogy a lány zavarban érezze magát.

– Mi az?

– Próbálok rájönni, mennyire vagy részeg.

– Egyáltalán nem vagyok részeg, csak nem akarok több sört.

Amikor a srác elmosolyodott, Melody megesküdött volna rá, hogy csillog a szeme.

– Ebben az esetben nem megyünk?

A lány megint megborzongott.

– De igen.

HARMADIK FEJEZET

Amint kiléptek a bárból, Jeremy a keze után nyúlt, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon.

Ez az, gondolta Melody, a fiú ujjaiba kulcsolva az ujjait. Megcsináltam.

Büszke volt magára. Sőt, szinte ujjongott.

Bizonyára ez volt az oka annak, hogy megálltak a járdán a Cask ’n Flagon előtt, Jeremy nyaka köré fonta a karját, és az övéhez vonta a fiú száját. Ami korántsem volt jellemző rá. Egyáltalán nem ilyen lány volt. Mégis itt állt, és így viselkedett.

Nem talált rá más magyarázatot, mint azt, hogy egy percet sem akart várni, most, hogy a fiú immár az övé, miután az utóbbi pár órát azzal töltötte, hogy összeszedje a bátorságát, és rámozduljon. Azt akarta, hogy Jeremy tudja: benne van. Mert így is volt. Nem fogja meggondolni magát.

Egy pillanatnyi meglepettség után a fiú nagy lelkesedéssel visszacsókolt. Az ajka meleg volt, és finom. Puha. Mint egy párna; csak egy egészen kevés szúrós borosta keretezte. Ha Melody nem vigyáz, a végén még elolvad.

– Sajnálom! – motyogta, miután levegőt vett. Igazából nem sajnálta, még egy icipicit sem. – Egy kicsit tolakodó voltam, ugye?

A fiú szája ismét arra a bizonyos vigyorra húzódott, amitől Melody szinte elalélt.

– Remélem, még sok hasonló van ott, ahonnan ez jött. – A hangja mély volt, és reszelős, és a lány lábujjai begörbültek a várakozástól.

Már így is közel álltak egymáshoz, de a fiú még közelebb lépett, a mellkasa a lányéhoz simult, miközben átölelte a derekát. A haja ismét a homlokába hullott, és Melody felnyúlt, hogy hátrasimítsa. Tökéletes orra volt. Tökéletes foga. És a szemét nevetőráncok keretezték, mintha folyamatosan mosolygott volna. Te jó ég, gyönyörű volt!

Jeremy a két kezébe fogta az arcát, és a hajába túrt az ujjaival. Meleg lehelete Melody arcát simogatta, és a lány nem tudta visszafogni magát, lábujjhegyre emelkedett, pont úgy, ahogy a napraforgó a nap felé fordul.

Lassú, meleg mosoly terült el a fiú arcán, mintha valami gyönyörűt nézne, aztán újra megcsókolta, olyan alaposan, hogy Melody egész testét átjárta.

Úgy gondolta, hogy az előző csókjuk jó volt, de ez a mostani teljesen különbözött attól. Melodyt még soha senki nem csókolta így. Még az a fiú sem az orientációs héten, akinek mélyedés volt az állán, és azok a srácok sem, akikkel a középiskolában járt. Jeremyvel összehasonlítva mindannyian amatőrök voltak. A fiú a profi ligában játszott. Melody ugyan nem rendelkezett sokrétű tapasztalattal ezen a téren, de kétségkívül Jeremytől kapta élete eddigi legjobb csókját. Tulajdonképpen örökké tudná csókolni. Annyira jó volt.

Amikor a fiú ajka elvált az övétől, önkéntelenül is kiszaladt egy nyafogó tiltakozás a száján – amely gyorsan elégedett sóhajjá változott, ahogy a fiú végigcsókolta az állát, majd a nyakát. Melody végigsimított a vállán, a karján, majd a csípőjén. Nem tudott betelni az érintésével. Jeremy lábai közé préselte a combját, mire a fiú mély morgást hallatott – ami egyszerűen… elképesztő volt! Melody elérte, hogy egy fiú morogjon! Ez egy új mérföldkő volt az életében.

A lány el sem akarta hinni, hogy ezt teszi. Itt, a járdán. Egy bár előtt. Megvetette azokat, akik nyilvános helyen smároltak. Mindig azt gondolta, hogy közönséges dolog. Most ő is egy volt közülük, és egyáltalán nem bánta. Egy kicsit sem.

– A kocsim – lihegte Jeremy a lány kulcscsontjára hajolva. – Erre van – intett valamerre az utcán lefelé.

– Oké. – Akármilyen jól szórakoznak is, még jobban érezhetnék magukat egy kevésbé nyilvános helyen. – Menjünk! – Megragadta a fiú kezét, és maga után húzta a járdán.

Kéz a kézben sétáltak a néhány tömbbel arrébb lévő parkolóházig, és a fiú kinyitotta a fényes Mercedes sportkocsi anyósülésének az ajtaját. Belül minden bőr volt, és luxus illatát árasztotta… meg sült krumpliét.

Amint bemászott a kormány mögé, Jeremy elfordult az ülésben, és Melody után nyúlt. Az ujjai az arcát cirógatták, mielőtt a tarkójára csúsztak volna, hogy magához húzzák.

A lánynak át kellett hajolnia a váltó fölött, hogy elérje a fiú ajkát, és bár a dolog csókolózás része nyilvánvalóan fantasztikus volt, maga a testhelyzet meglehetősen kényelmetlennek bizonyult. Túl messze ültek egymástól, és túl sok dolog ékelődött közéjük. Melody még úgy sem tudott elég közel kerülni, hogy az egyik lábát maga alá húzta, és a fiú felé fordult. Jeremy is így érezhetett, mert miközben felfedezte a lány száját, egyre csak izgett-mozgott az ülésben, hogy jobb pozíciót vegyen fel.

Jeremy könyöke véletlenül hozzáért a dudához, és a robbanásszerű hangra ijedten elhúzódtak egymástól, majd mindketten nevetésben törtek ki.

– Hoppá! – mondta a fiú mosolyogva.

Melody elhúzódott, és ránézett.

– Hozzád?

A fiú elhúzta a száját, és kisimította a haját a homlokából.

– A barátom, Drew kanapéján alszom a hétvégén.

– Oké. Akkor legyen a koliszobám. – Hála istennek, a szobatársa majdnem minden hétvégén hazautazott Worchesterbe, hogy találkozzon a pasijával.

Jeremy ismét odahajolt, hogy megcsókolja, de a lány ellökte magától.

– Nem-nem, mister! Indítsuk csak be ezt az autót. Gyerünk, gyerünk!

A fiú rámeredt, mintha nem akarná elhinni, hogy ezt mondta neki, de a pillantásából azt is ki lehetett olvasni, hogy a legszívesebben letépné róla a ruhát, és a lány majdnem engedett. De aztán eszébe jutott a többi autó, ami körülöttük parkolt, és hogy bármikor arra sétálhat valaki, és hogy mennyire nem akarja, hogy bárki meglássa, amint egy parkolóházban szexel. Ismét meglökte a fiú vállát, aki erre felsóhajtott, és visszafordult, hogy beindítsa az autót.

– Rendben, rendben – mondta, a szemöldökét felvonva. – Csinálom, a fenébe is!

Természetesen a kollégiumától úgy másfél kilométerre tudtak csak leparkolni. Aztán következett az az apró kellemetlenség, hogy be kellett jelentenie a vendégét a portán, végül azonban csak feljutottak a szobája magányába.

Alig zárta be az ajtót, Jeremy máris odalépett hozzá, hogy megcsókolja. Ahogy a szájuk összeért, a lány kibújt a dzsekijéből, és hagyta, hogy a padlóra hulljon mögötte, amit valószínűleg nem jól tett, de túlságosan lefoglalta, hogy egy helyes sráccal csókolózzon, így hát nem érdekelte a dolog.

A fiú a csípőjére kulcsolta a kezét, majd felemelte, és az ágyhoz vitte. Lefektette a keskeny matracra, és elnyúlt mellette, a fejét az egyik kezével megtámasztotta. A másik keze a lány hasán nyugodott, az ujjait széttárta és enyhén begörbítette.

Jeremy az arcához érintette az orrát, mire Melody felé fordult, és a szájára tapasztotta a száját. A nyelvük táncot járt, buzgón és kutakodva. A fiú fölé hajolt, meleg testének súlya a lányra nehezedett, és a keze Melody pólója alá siklott.

A lány libabőrös lett, ahogy Jeremy ujjai végigvándoroltak a derekán, a hasán meg a bordáin. Majd a keze feljebb csúszott, rátalált a mellére, és ráborította a hatalmas tenyerét.

A lány szíve a fülében dobolt, és a mellkasa összeszorult, mintha nem kapna elég levegőt.

Akarta ezt. Erre akár meg is esküdött volna. De valami megváltozott.

Egyáltalán nem olyan volt, mint a bár előtt. Korábban súlytalannak és gondtalannak érezte magát, mintha egy álomban lenne. Most azonban, az éles neonfényben a szobájában, a nyikorgó ágyán fekve, Jeremy kezével a mellén, már nem egy álomban érezte magát.

Hanem a valóságban.

Egyedül voltak a szobájában. Épp belefogtak a dologba. És ő elkövette azt a végzetes hibát, hogy gondolkodni kezdett rajta, és ezen a ponton a dolgok elkerülhetetlenül kezdtek elromlani.

Egészen mostanáig olyan jól ment minden! Annyira elkápráztatta Jeremy kék szeme és gödröcskés mosolya, hogy könnyű volt nem gondolni másra.

Például arra, hogy egy ilyen dögös és gazdag pasira tutira rávetik magukat a lányok, bárhol is jár – nem okostojás könyvmolyok, mint ő, hanem olyan lányok, akik rendszeresen rárepülnek a szívdöglesztő pasikra, és éppen ezért sokkal több tapasztalattal rendelkeznek, mint ő.

Persze pont ez volt az oka annak, hogy ma este kimozdult. Hogy valami újat csináljon. Valaki újjal. És Jeremy annyival dögösebb volt, mint Victor! Igen ám, de most, hogy a fiú tényleg itt volt a szobájában, Melody halálra rémült, hogy nem fogja tudni, mit tegyen vele. Hogy nem felel majd meg az elvárásoknak.

Jeremy bizonyára megérezte, hogy valami nem stimmel, mert abbahagyta a csókolózást, ami igazán nagy balszerencse volt. Csalódott sóhaj szakadt ki Melodyból.

– Jól vagy? – kérdezte Jeremy a homlokát ráncolva.

– Igen! Remekül! – csicseregte a lány olyan derűvel, amit egyáltalán nem érzett. Az agyának le kell állnia! Ez a pasi irtó jóképű, és ami még ennél is fontosabb: rendesnek tűnik. Melody mindennél jobban szeretett volna ellazulni, és élvezni a dolgot, ahelyett hogy az idióta agya szabotálja őt.

Jeremy homlokán elmélyültek a ráncok, és legördült róla, aminek – ááá! – nem így kellett volna történnie.

– Nem vagy… Ugye nem vagy szűz?

– Nem! Te jó ég! Határozottan nem! Már csináltam korábban.

A fiú megkönnyebbülten fújta ki a levegőt.

– Oké, rendben.

– Egyszer – motyogta a plafonnak. Nem tervezte, hogy ezt bevallja. Csak úgy kicsúszott a száján.

Jeremy arca ellágyult, és finoman megszorította a karját.

– Hé, semmit sem kell csinálnunk, amit nem akarsz. Ha kényelmetlenül érzed magad…

– Nem – tiltakozott a lány. – Nem érzem magam kényelmetlenül. Egyáltalán nem. Még egy icike-picikét sem. Akarom. Akarlak. Csak… egy kicsit ideges vagyok, azt hiszem.

A fiú bátorítóan rámosolygott.

– Mellettem nem kell idegesnek lenned.

Melody felhorkant.

– Ja, te ezt mondod, miközben olyan srácnak tűnsz, aki széles körű tapasztalattal rendelkezik ezen a területen. Én meg… nem igazán. Csak attól félek, hogy csalódást fogok okozni. – Megint túl sok információt osztott meg. Pontosan ez az, amit el kellene kerülnie.

Furcsa módon Jeremy mintha nem bánta volna.

– Melody – kezdte, miközben olyan mélyreható tekintettel nézett rá, amitől a lánynak mintha cigánykereket járt volna a gyomra –, nem fogsz csalódást okozni, nem számít, mi történik vagy nem történik ma éjszaka. Rendben?

A lány felnevetett, magas, reszkető hangon.

– Hát, ez csak azt bizonyítja, mennyire nem ismersz. Kiválóan értek hozzá, hogyan csináljak hülyét magamból.

A fiú ismét elmosolyodott, és – te jóisten! – tényleg fantasztikus volt a mosolya.

– Ez most nem fog megtörténni.

– Honnan tudod? Nem is ismersz. Ha ismernél, tudnád, hogy elképesztően jó vagyok abban, hogy kínos helyzetbe hozzam magam. Biztos vagyok benne, hogy találok rá módot, hogy elrontsam az egészet, ha elszánom rá magam.

Jeremy a fejét csóválta, még mindig mosolyogva.

– Úgy gondolsz rá, mint egy autóvezetői vizsgára vagy valami hasonlóra. Mintha osztályoznák a teljesítményedet.

– Nos, igen – mondta a lány, és a legjobb lesajnáló pillantásával bámult rá. – Úgy értem, nem így lesz?

– Nem! – nevetett a fiú. – Nem foglak osztályozni. Jó mókának kellene lennie. Az egésznek az a lényege, hogy elengedjük magunkat, és azt tegyük, amit természetesnek érzünk. A pillanatnak élünk. – Megkocogtatta a lány homlokát. – Ne gondolkodj olyan keményen, MIT!

– Látod, ez a probléma lényege. Nem igazán az erősségem, hogy ne gondolkodjak. Az agyam gyakorlatilag folyamatosan pörög, millió kilométer per órás sebességgel, és…

Jeremy egy csókkal hallgattatta el, mire a lány megadóan nekidőlt.

– Megint agyalsz – mormolta a lány ajkának.

Melody kifújta a levegőt, ami úgy hangzott, mint egy nyögés, és a fiú újra megcsókolta, hosszabban, mélyebben. A fenébe az egésszel! – döntötte el. És akkor mi van, ha ideges? Egy helyes és kedves fiúval van – márpedig ez olyan kombináció, ami alapesetben nem gyakran fordul vele elő. A legtöbbet fogja kihozni a helyzetből.

Most. Rögtön.

– Túl sok rajtad a ruha – nyögte, ahogy a keze Jeremy pólója alá csúszott.

A fiú felült, és lerántotta magáról a ruhadarabot, majd gyorsan levette a sortját is, aminek köszönhetően egy szürke Calvin Klein bokszeralsót leszámítva lenyűgözően, pompásan meztelenül tornyosult fölé. Melody mély levegőt vett, és követte a példáját: kibújt a felsőjéből és a testhez álló fekete farmerjából. Hála istennek, előrelátó módon leborotválta a lábát, és a legjobb csipkés melltartóját meg bugyiját vette fel, még ha a készülődéskor egy ilyen helyzet csupán vágyálomnak tűnt is.

Jeremy tekintetében éhség ült, ahogy végignézett a testén.

– Gyönyörű vagy – mondta, mire Melody érezte, hogy elpirul. Ám mielőtt még zavarba jöhetett volna, a fiú fölé hajolt, hogy megcsókolja.

A lány felemelkedett, hogy félúton találkozzanak, lehunyta a szemét, és megengedte magának, hogy a pillanatban éljen.

Később az apró ágyon feküdtek, egymásba fonódó végtagokkal, és életében először, Melody tökéletesen ellazultnak és megelégedettnek érezte magát. Azt kívánta, bárcsak bepalackozhatná ezt az érzést, és magával vihetné mindenhová.

– Minden rendben? – kérdezte Jeremy, miután megpuszilta a feje búbját.

– Mmm – sóhajtott bele a lány a mellkasába. – Sohasem éreztem magam jobban.

– Örülök neki.

– Szóval, mindent jól csináltam? – kérdezte, mivel képtelen volt meghazudtolni önmagát. Mert hát határozottan úgy tűnt, hogy a fiú élvezte a dolgot, de ő szerette volna biztosan tudni. A tudomány érdekében.

– Mit mondtam korábban? – kérdezte Jeremy egyszerre elkeseredett, ám derűs hangon. – Ez nem egy teszt. Nem osztályoztalak.

– Oké, rendben – horkant fel Melody türelmetlenül –, de ha mégis osztályoznod kellene, milyen jegyet adnál?

Jeremy mellkasa hullámzott a nevetéstől.

– Tisztára bolond vagy, ugye tudod?

– Már mások is mondták. De most komolyan, ha osztályoznod kellene…

– Határozottan ötös.

Melody a fiúra emelte a tekintetét.

– Tényleg?

– Tényleg. – Jeremy arcán megjelentek a gödröcskék. – Sőt, csillagos ötös.

– Igen! – bokszolt a levegőbe a lány.

A fiú felhúzta a szemöldökét, és megrázta a fejét.

Melody visszahajtotta a mellkasára a fejét. Ha teljesen mozdulatlan maradt, akkor az arca alatt érezte, ahogy ver a szíve.

Eltöprengett rajta, vajon meddig marad még. A fiúk általában nem töltötték a lányok ágyában az éjszakát egy kaland után, ugye? Nem úgy tűnt azonban, mintha Jeremy mielőbb menni akarna. Talán ő is ugyanannyira kimerült, mint Melody. Ráadásul a fiú olyan meleg és kényelmes volt! A lány egyáltalán nem bánta volna, ha még szeretne maradni egy kicsit.

Odabújt Jeremyhez, és lecsukódott a szeme.

Még éppen csak pirkadt, amikor Melody arra ébredt, hogy Jeremy a ruháival ügyetlenkedik. Amikor kinyitotta a szemét, a fiú épp előrehajolt, hogy felvegye a bokszeralsóját meg a sortját a földről, és ő egy másodpercre megengedte magának, hogy élvezze a látványt.

– Sosem gondoltam volna, hogy korán kelő vagy.

A fiú megfordult, és rámosolygott.

– Nem vagyok az, de öt perccel ezelőtt lejárt a parkolóórám, és az apám megfenyegetett, hogy kitagad, ha összeszedek még egy parkolási bírságot. – Felhúzta a sortját, és a pólójáért nyúlt, amely a lány íróasztalánál lévő szék háttámláján lógott.

– Kár, hogy ma elutazol.

A fiú áthúzta a fején a pólót, majd odament az ágyhoz, és leült a szélére Melody mellé.

– Nézd, Melody…

– Ne tegyél ígéreteket! – vágott közbe a lány. – A múlt éjszaka tökéletes volt. Kérlek, ne rontsd el hazugságokkal!

Jeremy bólintott, és a hüvelykujjával végigsimított a lány orcáján.

– Drew hamarosan diplomázik, és fogalmam sincs, mikor járok legközelebb Bostonban, vagy hogy jövök-e még ide egyáltalán.

– Semmi gond. Tényleg. – És így is volt. Nem mintha ne kedvelte volna, de vissza kellett térne a saját életéhez, amelybe a fiú egyáltalán nem illett bele.

– De ha mégis erre járnék, felhívhatlak? – Előző este telefonszámot cseréltek a bárban, Melody azonban nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, valaha is hallani fog még felőle.

Az ajkába harapott, és bólintott.

– Csak semmi ígéret!

– Tudod, ha valaha Los Angelesben jársz…

– Ja, persze.

Jeremy a rá jellemző módon oldalra hajtotta a fejét – ez volt az a mozdulat, amellyel legelőször levette őt a lábáról.

– Ha Los Angelesben jársz – folytatta a fiú –, felhívhatsz, ha akarsz. És ha épp szabad vagyok, akár összejöhetünk. Ez így oké?

– Oké.

Még egyszer, utoljára megcsókolta, lassan, mintha ki akarná élvezni a pillanatot.

– Vigyázz magadra, MIT!

Aztán elment. Eltűnt az életéből örökre.

Melody visszabújt a takaró alá, és újra elaludt, miközben maga előtt látta a fiú gödröcskéit és a folyamatosan a homlokába hulló haját. Még nem állt rá készen, hogy elfelejtse.