A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók, ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Vesna Lemaić: Dobrodošli
Cankarjeva založba skupina Mladinksa knjiga, Ljubljana, 2018

Copyright © Vesna Lemaić
All rights reserved
Copyright © Cankarjeva založba – Založništvo, d.o.o., Ljubljana, 2017

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Reiman Judit

Hungarian translation © 2023 Reiman Judit
Utószó © 2023 Borda Réka
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

ISBN 978 963 620 230 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Sorozatszerkesztő Karádi Éva
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szíves fogadtatás

Zsúfolt partok, üres tenger

A piac egyik zugában lévő kávézóban megszólal egy öreg halász, zsúfolt partok, üres tenger. Úgy hangzik, mint egy káromkodás.

Ismerőse egy másik asztaltól odaszól, elég két lábon járó halat látsz errefelé.

A nekik háttal ülő taxis ennek hallatán elvigyorodik.

Azokat a halakat a feleséged nem tudja megsütni ebédre, szól közbe az asztalok között szlalomozó pincérnő.

Sült hallal már egy életre teleettük magunkat, de a szárazföldi halacskákból sosem lesz elég, szólal meg a negyedik helybéli, aki elé a pincérnő presszókávét tesz az asztalra.

A pékségből a kiflinek való kelt tészta illata száll, a halász elhesseget egy legyet az orra elől. A halcsarnokból kihallatszik az árus hangja, pesci freschi, frische Fische!

Te inkább tengeri sügérekkel és tőkehalakkal ismerkednél, he? összegzi a halász ismerőse. Neked inkább zsúfolt tenger és üres part kéne.

A halász sértődötten mormol valamit.

A kávézót zajos turistacsoport szállja meg, nyelvüket senki sem érti. A hallgatózó, magában nevetgélő taxis poharát véletlenül fellöki valaki. A halász ismerősének egy nő rálép a lábára. A negyedik helybéli közelebb húzza magához a cigarettáját és a hamutartót, mintha biztonságba akarná helyezni őket. Az új vendégek elfoglalják a szabad asztalokat, és barátságos, kérdő tekintettel nyúlnak az üres székek felé. A pincérnő felveszi a rendeléseket, az idegenvezető-nő újra elmondja neki, ki milyen kávét és italt kér.

Mindenkinek ugyanazt fogom hozni, mormolja magában a pincérnő a pult felé menet, és eltűnik az ajtókereten lógó zsinórfüggöny mögött.

A jövevények hangja betölti a helyiséget, és elnyom minden más hangot.

Nézd csak, beszélgetnek vagy veszekednek, sohasem tudhatod, szólal meg a halász ismerőse.

Mit mondtál? kérdezi a negyedik helybéli.

A halász ismerőse legyint. Jóllehet az előbb még a szárazföldi halacskákat éltette, akik most olyan közel vannak hozzá, hogy megérinthetné őket, feláll, és kifelé indul.

A taxis az órájára néz, pár pénzérmét dob az asztalra, és ő is elmegy.

A negyedik helybéli a reggeli újság után nyúl, lapozni kezdi. A hangzavarban nem tud az olvasásra figyelni. Sportolók, filmsztárok és autók képét nézegeti, amelyek most valahogy felbosszantják. Összehajtja az újságot, és ismét körülnéz. A pincérnőnek túl sok a dolga, vele most nem tud véleményt cserélni és anekdotázni. Tekintete a halászon állapodik meg. Úgy ül ott, mintha az összes hal cserben hagyta volna, állkapcsa hangtalanul mozog. Odahajol hozzá, megszólítja, most azt mondod, hogy nem harapnak, de majd a következő szezon jobb lesz. A szavak alábuknak a halász fülében, és ködbe borítják az üres sorhorgok látványát.

Kapcsolat

A spanyolországi Zahara de los Atunes strandján, Cádiztól nem messze napbarnított strandolók heverésznek, minden korosztály képviselve van. Hirtelen felkönyökölnek, egyesek felülnek, mások felállnak, szemüket a tengerre szegezik. Nyugtalanság fut végig a parton, mintha egy nagy olajfoltot vettek volna észre, amely feltartóztathatatlanul közelít feléjük és szeretteik felé. Olyan érzésük támad, mintha nem volnának eléggé felöltözve és felkészülve, bár ennek most nincs jelentősége, mert valamit tenniük kellene. Ami a hullámokon közelít feléjük, az nem olajfolt, nem virágzó algák szigetei, még csak nem is hatalmas medúzacsapat, hanem olyasvalami, aminek alakja és elrendeződése rokon a turistákéval. Amit látnak, az tudatosítja bennük, hogy nem messze, odaát, a túloldalon egy másik part van, amely láthatatlan ugyan, ám mégis létezik. Ami feléjük tart, azt onnan küldték, és fel-felbukkan, mint valami elmosódott, idegen látomás. A strandolók kezükkel árnyékolják a szemüket, előveszik telefonjaikat, hogy megörökítsék az elképesztő jelenséget. A láthatáron vitorlások horgonyoznak, francia és német zászlókkal a fedélzeten. Kissé távolabb a horizonton egy óceánjáró együtt halad a nappal. Ám a nyaralók látóterébe hirtelen beúszik ez a dolog, ami megzavarja a csendéletet. Egyre növekszik, fel-le dobálják a hullámok, közeledik, végül eléri a partot és őket. Semmit sem lehet tenni ellene. Elnémulhatnak, mozdulatlanná dermedhetnek, miközben a nyugágyak, gumimatracok, kempingszékek, karúszók, hűtőtáskák közé vágtat száz láb, nyomukban szinte felrobban a homok. A sarkak és lábujjak nyomot hagynak a strand puha homokjában, és összekeverednek a többi lábnyommal. Mintha a vizes lábak egy másik valóságból törtek volna elő, mintha utolérték volna az itt nyaralókat, akik egyszerre ellentétes dimenziók törésvonalán találták magukat. Mintha a déli part átkerült volna az északira, és a látomások testet öltöttek volna.

A strandolók majd megmutatják telefonnal készített felvételeiket, nyilatkozatokat adnak, hogy az idegenek rájuk sem hederítettek. Csak egy felfújható gumicsónak maradt utánuk, amely ártatlanul himbálózik a sekély vízben, amíg a rendőrség meg nem érkezik.

Változás

Egyszer csak elkezdtek arról beszélni, hogy most majd minden másképp lesz. Türelmetlenül vártam, hogy mikor veszek majd észre valami változást. Nagyanyám ugyanazt a kötényt viselte, a macskák éjszaka ugyanúgy vonyítottak, a postánál egy fogatlan helyi öregasszony továbbra is mángoldot és mindenféle zöldséget árult, az olasz és német turistáknak a strandon még mindig határozottan más illatuk volt, mert másféle naptejet használtak, mint mi.

Aztán jöttek a horvát menekült nők. Nagyanyám árnyékasszonyoknak hívta őket, reggelente csoportosan jártak a templomba, délben pedig ételhordóban vitték az ebédet a szállodai konyháról. Egyikük rendre utasította nagyanyámat, hogy ne bámuljon, maga vénasszony. De továbbra is bámulta őket.

Bezárt a vidámpark, és elterjedt a pletyka, hogy macskapestis tizedeli a kóbor macskákat, de azt is beszélték, hogy megmérgezték őket. Egyre kevesebb lett az olasz és német turista. Jöttek a boszniai menekült asszonyok. Nagymama azt mondta, hogy bár kívülről semmi sem látszik rajtuk, belül megsérültek, ezért mozognak úgy, mint a sebesültek. Esténként teljesen felöltözve a lábukat áztatták a városi strand sekély vizében. Az idősebbek horgoltak, kifordított kartondobozokon árulták kis terítőiket, dagadt lábukat fáslival csavarták be.

A nyaralótelepet betöltötték a rádióból hallatszó hazafias dalok és a menekülésről szóló történetek. A falakon feliratok jelentek meg, amelyek láttán nagyanyám arca is az árnyékasszonyokéra hasonlított, mert feltépték második világháborús sebeit. Többé nem szeretett a falak felé menni. Az erkélyen foltozta a kötényét, ami egyre több helyen lyukadt ki.

A menekült gyerekek, akikkel játszottunk és civakodtunk, kinyúlt pólókat és kifakult rövidnadrágokat viseltek. Az övékkel összehasonlítva az én ruháim mind illatoztak, mert nagyanyám haladt a korral, és elkezdett öblítőszert és import fogkrémet használni. Állandóan szagolgattam magam, és próbáltam hozzászokni az új illatokhoz. Nagymama azt mondta, hogy a tengerpart már nem közös, és hogy mi itt most már csak turisták vagyunk.

A régi időkre csak a fogatlan néni emlékeztetett a zöldségespultjával. Már nagyon öreg lehetett, de még mindig nem halt meg, minden nyáron ugyanott árulta a terményeit. Mindenem viszketett az öblítőszertől. De legalább jó illatom volt. Ha kinyitottam a számat, a külföldi fogkrém csípős hidege áradt belőle.

Welcome tea

Teával és süteménnyel vártuk őket, mint valami családi ünnepen. Welcome-mal köszöntöttük őket, és ők ezt welcome-mal viszonozták. Nem értettük a nyelvüket, ők sem a miénket. Kempingfőzőn zöldséges csorbát főztünk nekik egy negyvenliteres fazékban. Kartondobozokból osztottunk ruhát, gyerekeknek zoknit kerestünk, dzsekiket, cipőket adtunk nekik. A kerítés előtt várakoztak, utánuk pedig újabb csoportok érkeztek. Toporogtak, vagy a bőröndjeiken és a csomagjaikon ücsörögtek. Egyesek magányosan ácsorogtak, mások beszélgetni akartak velünk. Úgy mutatkoztak be mint Amira Syria, Abdul Afghanistan, Haszan Iraq, Ibrahim Pakistan, Delara Iran. Kezükkel mutogattak a határátkelőhely felé, azt ismételgetve, hogy Germany, Sweden, Netherlands. Idefelé becsapták, kirabolták, bántalmazták őket. Nem bíztak a rendőrökben. Aggódtak a tranzitországokban levett ujjlenyomataik miatt. Attól féltek, hogy az ujjukon maradt fekete festéket látva visszaküldik őket. Papírokat mutogattak nekünk, amelyeket nem értettek, mert az Égei-tengertől a Pannon-síkságig elterülő térség országainak nyelvein íródtak. Azt kérdezgették, hogy rejtsék-e el őket vagy mutassák meg a hivatalos embereknek. Nem tudtunk minden kérdésükre válaszolni, de legalább nem is hazudtunk nekik.

Együtt ittuk a sok túlcukrozott fekete teát. Cigarettát sodortunk nekik. Telefontöltőből kevés volt ahhoz, hogy mindenki feltölthesse a telefonját. Képernyőiken mutogatták nekünk húgaik, nővéreik, fivéreik és szüleik képét. Kölcsönkérték a telefonjainkat, hogy hazatelefonálhassanak. Eszünkbe jutott, hogy sokba fog ez nekünk kerülni, de nem akartunk fukarnak látszani. Érdekelte őket, hogy házasok vagyunk-e, mi a vallásunk és a foglalkozásunk. Válaszoltunk a kérdéseikre és visszakérdeztünk. Idegen nyelvi társalgási zsebkönyvek szerepei elevenedtek meg. Megtanították nekünk a sukrán, ahlán va szahlán, jek, do, sze, szalámati, dzsí hán, dzsí nahí, ázádí kifejezéseket. Derültek rajta, miként hangsúlyozzuk és torzítjuk a szavaikat.

Napnyugtával a fagy is megjött, és nem volt hol aludniuk. Sátrakat állítottunk fel, amiket a nyaralók hagytak a kempingben. Nem volt elég sátor, sokan a szabad ég alatt töltötték az éjszakát. Takarókat és izotermikus fóliát osztottunk szét a lehűlés ellen. Egyesek az alacsony hőmérséklet ellenére levették a cipőjüket. Talán hogy megmozgathassák a lábujjaikat. Párnának a csomagjukat használták, fejükre húzták a takarót, és összekuporodva próbáltak elaludni. Váltottak egymással néhány szót, vagy imádkoztak az istenükhöz, ki tudja. A nyirkos föld hűtötte a veséjüket. Akik nem tudtak elaludni, hánykolódtak, végül kikászálódtak a takarók alól, és tüzet raktak a szemétből, hogy melegedjenek mellette. Az egyedüli csillagok a senki földjén e tétova kis tüzek voltak, amelyek megvilágították az emberek kezét, de az arcukat sötétben hagyták.

A rögtönzött padokon összebújtunk a hidegben. Teáról mindvégig gondoskodtunk. Szétvágott nejlonharisnyákba teafiltereket tettünk, és leforráztuk őket. Az órát néztük, mikor lesz már reggel. Hajnalban minden irányból felcsaptak a köhögéshullámok, a fiatalok rövid krákogásától az öregek rendszertelen hörgéséig. Álmukban rázta őket a köhögés, amíg fel nem kelt a nap.

Reggel ébredéskor folytatódott a rémálom. Egyik oldalon a rendőrök által őrzött határkerítés, a másikon ismét ott voltunk mi, ugyanazzal a fazék teával. Megdörzsölték a szemüket. Északon az egyenruhások komor ábrázata, délen kedves arcok túlcukrozott teával. Nincs kizárva, hogy jelenlétünket tolakodásnak tekintették. Palackos vízzel leöblítették az arcukat, fogat mostak. Hozzánk hasonlóan mások is kihagyták ezt a reggeli szertartást. Lehet, hogy elment az étvágyuk, amikor viszontláttak minket az ételpultoknál. Néhányan mégis lekvárt kentek a kenyerükre, és megkérdezték, hogy a pástétomban van-e disznóhús. Sukrán, mondták.

A határ átjárhatatlanná vált, és a vécék is eldugultak. Több száz emberrel együtt két napig nyolc mobilvécébe végeztük a dolgunkat, amelyek körül elviselhetetlen bűz terjengett. A bejáratuk előtt reggelre két hányástócsa állta el az utat. A vécékagylókból csordogált a papírral keveredett emberi ürülék. Celluxszal leragasztottuk az ajtókat. Ezután nem lehetett a szűk műanyag falak közé rejtőzni, megszűnt az intimitás, mindannyian a parkoló teherautók mögé jártunk. Mindent látni lehetett, a legtöbb ürülék folyékony volt, sokan megdermedtek a hidegtől, mások még dohányoztak. Ha ránk jött a szükség, és ott guggoltunk csupasz seggel az alvázak közelében, a földre szegeztük a tekintetünket. Nem akartuk látni, sem hallani a közelünkben lévőket, akik hozzánk hasonlóan egy tenyérnyi ürülékmentes területet kerestek, és a mi szétterpesztett lábunkat és hátsó felünket találták ott.

Itt szartunk, ott pedig teával kínáltuk őket. Most már többen mondták, hogy nem kérnek teát, csak át szeretnének menni a határon. Egyre nehezebb volt a szemükbe nézni, kínos volt kínálgatni a teát. Már nem áltattuk magunkat, a tea sohasem fogyott ki, és mindig forró volt, de nem voltunk urai a helyzetnek. Hallgattunk arról, hogy hogy érezzük magunkat. Aztán összevesztünk, otthagytunk mindent, és szétszóródtunk a senki földjén. Volt, aki a vöröskeresztesekhez ment, és kellemetlen kérdéseket tett fel nekik, amikor a sajtónak nyilatkozva játszották az eszüket, hogy urai a helyzetnek, ám túl későn jöttek, hiányos felszereléssel és felhúzott orral. Vagy nekidőltünk a kerítésnek, és vitatkoztunk a rendőrökkel. Veszekedtünk a mogorva teherautó-sofőrökkel, akiknek araszolniuk kellett az emberi ürülék között. Telefonon felhívtuk a takarítószervizt, és ordítoztunk az alkalmazottakkal, akik nem akartak újabb mobilvécéket hozni. Beszóltunk a sofőröknek, akik türelmetlenül dudáltak a dugóban, amit a fokozott határellenőrzés okozott. Nem fukarkodtunk a káromkodásokkal. Már nem azok voltunk, mint kezdetben, jó szándékú teaosztogatók, nyájasan kínálgató házigazdák. Csak úgy repkedett közöttünk a sok bazmeg, lófasz, rasszista disznó, idióta, képmutató seggfej, faszkalap, hülye picsa. Tudtunkon kívül átvettük az olyan házigazda szerepét, aki zárt ajtó előtt fogadta a vendégeket, és a küszöbön túlcukrozott teán, a rendőrök és a jótékonysági szervezetek becsmérlésén kívül nem tudott semmit sem nyújtani nekik.

Mindezek után nem tekinthettek ránk bölcs megmentőikként. A welcome kifejezés üres ígéret maradt. Nem bízhattak bennünk, hasznavehetetlenségünk és tehetetlenségünk a viselkedésünkön is meglátszott. Felteszem, hogy már látni sem bírtak minket. Ám még valószínűbb, hogy ránk se hederítettek, mert volt száz más gondjuk és félelmük. Egy idő után már nem kérdezgettek minket arról, hogy mikor jönnek értük a buszok, és hogy el lehet-e egy másik úton jutni a következő gyűjtőpontig. Többen voltak, akik kilátástalan helyzetükben teljesen rábízták magukat az őket védelmező istenükre. Egyesek vállon veregettek minket. Mi is vállon veregettük néhányukat. Kis csoportokban összedugtuk a fejünket, és megbeszéltük a lehetséges kockázatokat.

A rendőrök nem számítottak semmiféle ellenállásra, harci felszerelésben, saját erejüktől eltelve nem tudtak bennünket idejében megállítani. Átmásztunk az oldalkerítésen, amely az autóktól választott el minket. Elfoglaltuk az út összes sávját. Az afganisztáni Abdullal leültünk az úttestre, a pakisztáni Ibrahimmal és az iráni Delarával élőláncot alkottunk. Az egyik oldalon a feldühödött rendőrök fenyegettek, a másikon a dudáló sofőrök dacoltak velünk. Kiabáltunk és rikoltoztunk, hogy túlharsogjuk őket. Kiabáltunk, hogy legyőzzük saját félelmünket. Követeltük, hogy nyissák meg a határt a senki földjén rekedt emberek előtt. Sokan közülük már harmadik napja vesztegeltek ebben a szűk sávban, szükségtelenül bevarrt zsebben. Az újságírók ide-oda szaladgáltak köztünk, a rendőrök, aztán a sofőrök között, és próbálták összegereblyézni az ellentétes nyilatkozatokat. Egy órára megbénítottuk a forgalmat, a síkságot kissé feltoltuk a hegygerincre, kikényszerítettünk egy eseményt, amely kiszámíthatatlanul felgyűrődött, bármi megtörténhetett, például egy sofőr idegei felmondhatták volna a szolgálatot, a rendőrök erősítést kérhettek volna, és várhatták volna a parancsot, ám végül megérkeztek az autóbuszok, és a sátortáborban várakozók számára megkezdődött a beszállás.

A senki földjén felbolydult az élet. A nők megigazították a kendőjüket, és összeszedték a csomagjaikat. Felkapták a gyerekeket, és beálltak a sorba. Egyesek nem néztek hátra, mások odajöttek elbúcsúzni. Emlékül csoportképeket készítettünk az afganisztáni Abdullal, az iráni Delarával és a pakisztáni Ibrahimmal. Egyenes háttal összefagyott veséjüket és a reményt cipelték magukkal. A foglyok tömege a kerítés tölcsérén keresztül egyre fogyatkozott. A senki földjéről a német és svéd mennyország felé áradtak és örvénylettek álmaik is.

A rendőrök olyasmiért róttak ki ránk büntetést, amit el sem követtünk. De ez hidegen hagyott bennünket. Visszatértünk a fazekakhoz. A kikapcsolt kempingfőzőn ott állt a tea. Egyikünk megszólalt, hogy azért cukrozta meg, mert él benne a régi meggyőződés, hogy a cukor mennyisége egyenesen arányos a vendégszeretettel. Valaki megjegyezte, hogy a forrásban lévő vízbe a zacskó cukor egyharmadát szórta bele, hogy ne gondolhassák, hogy spórolunk vele. Másvalaki lelkesen a feje fölött lóbált egy teafilterekkel teli nedves nejlonharisnyát, miközben bevallotta, hogy szüntelenül kanalazta a teába a cukrot, mert anélkül olyan íze volt, mint a vizes használt zokninak.

Az állott üdvözlő teát kiöntöttük a vécék mögé, és a senki földje talaja édes sárrá lágyult.

Tartalom

Szíves fogadtatás

Zsúfolt partok, üres tenger

Kapcsolat

Változás

Welcome tea

Városkapu és diófa

Szemek

Irány és szín

Bámulás

Szigret

A vidám szoba

Hangsúlyok

Mozgás

Csípő

Szabad mozgás

Biciklik

Úton

Small, small, big, big

A rakomány

Játék

Játék

Boeing és tehén

Engedelmesség

A gyűrött póló

Kislányok

Párbaj

Gól

Dezodor

Szabaddobások

A Goricei út

A levescsont

Állatok

Etetés

Rigók

A két gerle és a helyi lányok

Antonia

Ami húsba vág

Képeslapok

Egy mellékutca konyhaablaka mögött

Rejtvények

Két német lány

Két turistalány

Hogy néznek ki a takarítónők

Menekültek, fű és neurózis

Viszontlátásra

A gumimatrac

Nyomok

Menedék

A vagina, az Isten és a kanapék

A lehetőségek éjszakája

Voltak

Bjutiful

Erő

Ugly

A vizes fürdőruha

Napsugár és napsugár

Ragyogás

Borda Réka: Emberekről, akik békák – vagy mégis emberek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0