A The Liar’s Crown-sorozat kötetei:

1.The Liar’s Crown – A hazug koronája (2024)

2. The Stolen Throne – Az ellopott trón (2025)

3. The Shadows Rule All – Az árnyékok diadala (előkészületben)

Liz Pelletier-nek – a támogatásodért, a barátságodért,
a zsenialitásodért és az Entangled létrehozásáért,
ami nagy hatással volt az életemre és az írói karrieremre!

Az ég üres, mert minden lélek hiányzik.

A poklok következnek.

Első rész

Az elszigetelt gyalogok

1.

A megtört Árnylidérc

Reven

Azt hinné az ember, hogy egy Árnylidércnek könnyű ellopnia egy királynőt.

Tekintettel arra, hogy egyszer elraboltam egy hercegnőt ebből a palotából, és senki sem állított meg, annak kellene lennie. De ez még azelőtt volt, hogy Eidolon, Tyndra királya beköltözött. Ő az oka annak, hogy ahelyett, hogy az árnyékok feletti hatalmamat használva észrevétlenül eljutnék hozzá, egy elfeledett szobában állok egy sötét lépcső tetején, amely egy földalatti ciszternába vezet. Rögtön tudomást szerezne rólam, ha használnám az árnyékokat.

Teremtőmként neki is hatalma van felettük.

„Istennő, segíts”, suttogja egy hang a sötétben, és egy nehéz másodpercig azt hiszem, hogy ő az.

Meren.

A szívem megdobban, ahogy a fülemet hegyezve várom, hogy újra halljam azt a hangot. Hogy megbizonyosodjak róla, tényleg ő az.

Semmi.

A remény lélegzete, amit eddig visszatartottam, kihussan a mellkasomból. Mégis, kit akarok átverni? Ennyire nem vagyok szerencsés. Különben is, rengeteg hang suttog nekem, és a legtöbbjük semmi jót nem jelent.

Az esetben a sajátomnak hangzott volna, hisz én is egyike vagyok azoknak az árnyékoknak – a király lelke töredezett, gonosz darabjainak, amelyeket magamban hordozok. Én vagyok az egyetlen, aki elmenekült. Hogy szembeszálljak vele.

Lehetett volna egy kétségbeesett idegen is, aki segítségért kiált. Minden éjjel hallom a hangjukat, Nova hat birodalmának minden részéből – kétségbeesett embereket, akik a sötétbe suttogják fohászaikat. Azt hiszik, meghallgatás nélkül maradnak, de az árnyékok elhozzák hozzám szavaikat. Régebben felkerestem őket – az Eltűnteket, ahogy az emberek hívták őket –, és elvittem az Árnyerdő biztonságába, ahol esélyt kaphattak egy új életre. Az Árnyerdő azonban többé már nem biztonságos. Senkit sem tudok megmenteni.

„Szánalmas”, csendül egy új hang a fejemben. Ezt felismerem, belülről jön. Ez Eidolon egyik árnyéka. „Ha őket nem tudod megmenteni, akkor Merent miért tudnád?”

– Fogd be – motyogom.

Ez felbosszantja az árnyakat. A hangjuk a fejemben összemosódik és egybeolvad, ahogy egyszerre beszélnek. A bűzös dolgok, amiket hordozok, minden nap minden órájának minden másodpercében harcolnak az irányításért. Ha a gyenge irányításom akár csak egy pillanatra is kicsúszna a kezemből, az árnyak vidáman eltemetnék a tudatomat a saját testem sírjának mélyére, és átvennék az irányítást. Nem lehet tudni, mit csinálnának azután.

Ökölbe szorítom a kezemet, és visszatartom őket. Sikerül – egyelőre.

Szerencsére Cain, aki bár velem van idelent, szemmel láthatólag semmit sem vesz észre az egészből. Túlságosan dühös amiatt, amit tenni készülünk.

A rossz ötletek történetében valószínűleg a legrosszabbak között szerepel elrabolni a nőt, akiről mindenki azt hiszi, hogy Aryd birodalmának királynője, annak a hatalmas királynak az orra elől, akit a férjének hisznek, különösen úgy, hogy közben nem használhatom az erőmet.

De ez a legjobb, amit ki tudtunk találni.

Nem vagyok hajlandó egy másodperccel sem tovább várni, hogy Meren kijusson onnan. Egy örökkévalóságnak tűnő ideig rejtőzködtem és vártam – minden egyes kínkeserves percet a király elleni utolsó csatában szerzett sebeim gyógyulására várva töltöttem. A csatában, amelyben elvesztettem Merent.

Egész úton vadásztak ránk; végig Eidolon katonáit kellett kerülgetnünk, és az egész átkozott birodalmat be kellett járnunk, hogy ne kapjanak el. Szedett-vedett csapatunk Aryd szinte összes, változatos színekben játszó sivatagjaiban megfordult. A király emberei ádázul üldöznek.

Igaz, nálam vannak Eidolon árnyékai… és még néhány dolog, ami kell neki. Vissza akarja kapni őket.

De nála is van valami, amit én akarok visszakapni.

Cain feszülten felnevet mellettem.

– Ez egy vicc, igaz?

Összeszorítom a fogaimat.

A sivatagban eltöltött idő után a végtelen homok és a hőség az én elképzelésem arról, hogy milyen lehet a hetedik pokol. És minekutána három hétig együtt utaztunk ide, csak mi ketten, ami alatt Cain ronda pofáját minden egyes nap az arcomba kaptam, talán ráleltem a nyolcadikra.

– Ha nem vetted volna észre, nem vagyok egy nagy tréfamester.

Cain morog valamit az orra alatt, és kétkedő arckifejezéssel bámulja a lépcsőt, mely egyenesen a tintás vízbe vezet.

– Hadd tisztázzam a dolgot. El kéne hinnem neked, hogy képes vagy bejuttatni minket a palotába egy földalatti labirintuson… helyesbítek, egy sötét földalatti labirintuson átúszva, amit egyszer használtál. Egyszer. És akkor sem te irányítottál, nem láttál semmit a koromsötétben, és mindennek tetejébe Meren volt az egyetlen, aki valóban ismerte ezt az utat. Jól mondom?

Erről már beszéltünk. Sokat.

– Igen.

– Nem. – Összefonja a két karját, és makacsul előreszegezi az állát.

Szúrósan rámeredek. A húszas évei elején jár, akárcsak én, és egymagas velem, de véznább, soványabb és izmosabb, köszönhetően annak, hogy a sivatagban nőtt fel. Fekete haja van. Majdnem fekete szeme. Sokat nevet, amikor épp nem ellenségek között van. Engem többnyire annak tekint.

Ő és én… bonyolult a helyzetünk.

Meren Cainhez küldött minket védelemért. Mint a Vándorok – a sivatagban élő, nomád nép – zarifátusát vezető Cainis zarif fia, a védelem egyedülálló formáját ajánlhatta fel nekünk. Ez a férfi az egyetlen oka annak, hogy az Eltűntek népe, akiket védeni próbálok, Meren ikertestvére, Tabra, aki technikailag Aryd igazi királynője, és én még nem haltunk meg. Cain mindannyiunkat megvédett, miközben a saját népét veszélybe sodorta.

Tisztelnem kellene. Hálásnak kellene lennem.

Ki nem állhatom őt.

Utálom, mert ismeri Meren életének nagy részét, és magának akarja őt. Utálom, mert éveket töltött vele – éveket, amikor láthatta az arcát, vagy megérinthette, míg nekem csak a hangja jutott a sötétben, ami egy másik életért könyörgött, és néhány lopott hét, amit mellette tölthettem. Utálom, mert tudom, hogy jobb lenne neki, mint én. Meg tudná védeni, ápolná, biztonságban tudná tartani. A lélektársaként öregedhetne meg.

Én viszont… én csak halált hozok.

Az sem segít, hogy egész idáig csak kételkedett bennem és vitatkozott velem. Szerencséje, hogy még nem tüntettem el. Megtehetném. Nem ő lenne az első.

Az árnyékok feletti uralmam áldás és átok is egyben. Manipulálhatom őket, hogy teljesítsék az akaratomat. Elbújhatok bennük, utazhatok rajtuk keresztül, fegyverként forgathatom őket. És ha elveszítem az irányítást felettük… másfél kilométeres körzetben minden az enyészeté lesz.

Jelenleg azonban egyiket sem tudom jól csinálni. Jobban vagyok, mint voltam, de még továbbra sem vagyok erőm teljében.

És ezt Cain is tudja.

Ahogyan az árnyak is.

A helyiség sötét sarkai nyugtalanul mozognak körülöttünk. Cain felém kapja a tekintetét, a teste védekezésre készen megfeszül.

Nyugalomra kényszerítem a sötétséget, Cain azonban továbbra sem nyugszik meg.

Okos, hogy nem teszi.

– Mi az igazi terv? – kérdezi gyanakvóan összehúzott szemmel. – Ráveszed az árnyékokat, hogy vízbe fojtsanak? Elrejted a testemet a sötétségben?

Ez lenne a tervem? Nem. Bármennyire is csábító.

Megtörténhet ennek ellenére? Talán.

A poklokba, néhány hete hajszál híján véletlenül majdnem megöltem Cain apját, a zarifot, amiért nem engedte, hogy hamarabb elinduljunk Meren megmentésére.

Ha Cain tudna róla…

– Van jobb ötleted? – kérdezem. Tudom, hogy nincs.

Az állkapcsán rángatózni kezd egy izom. Utálja ezt a tervet, de nincs jobb lehetőségünk. Észrevétlenül kell bejutnunk a kastély területére, és ehhez nem használhatom az erőmet.

Megegyeztünk – úgy értve, hogy Cain nyomatékosan felhívta a figyelmem, én pedig végül beleegyeztem –, hogy nem az árnyékaimat kellene használnom arra, hogy bejussunk a palotába, és aztán kijussunk onnan. Egyrészt azért, mert túlságosan kimerítene. Másrészt pedig, mert Eidolon valószínűleg megérezné, és várna ránk, mint pók a hálójában.

Tartogatom az energiámat arra az esetre, ha „valami félresikerülne”, és gyorsan ki kellene jutnunk innen. Aminek nagy a valószínűsége. Elvégre, nem csak nekünk volt időnk tervezni.

Hónapok. Meren hónapok óta annak a szörnyetegnek a csapdájában van. Ki tudja egyáltalán, milyen védelmet épített ki ez idő alatt? Vagy mit tett vele.

Tabra kevesebb mint két hetet töltött Eidolonnal, és meg lehet nézni, milyen állapotban van. Fokozatosan elsorvad. Hajlamos az erőszakos rohamokra. Meren arcával nagyon könnyű volt elképzelni, hogy vele is ugyanez történik.

Csessze meg a várakozás.

Elképzelem, hogy az árnyakat egy elpusztíthatatlan kőből készült, nehéz fedelű ládába tömködöm. Beletuszkolok velük együtt mindent, amit érzek. Minden erős érzelmet. Az érzelmek veszélyesek a magamfajtának.

– Részemről kedvedre ácsoroghatsz itt, ha nem tetszik a terv, én viszont indulok.

Alig helyezem előre a súlypontomat, Cain hirtelen kinyújtja a kezét, hogy megállítson.

– Várj.

– Mi van már megint?

Felegyenesedik, miközben a szemében olyan fény csillog, amiben nem bízom, és olyan pimasz vigyor ül ki az arcára, amit már túl sokszor láttam.

– Igazából… – Felemeli a kezét, tenyere vidámsárgán izzik. Nem én vagyok az egyetlen imperium, aki az istennőktől kapott képességekkel született – bár ő hylorae, míg én enfernae vagyok. Csak egy újabb ok, hogy gyűlöljük egymást. Fénye visszaverődik a vízről, de nem hatol be néhány méternél messzebbre az alagutakba.

Összefonom a karjaimat.

– A látás nem sokat segít. – A légzés a nagyobb probléma, ha eltévedünk odalent.

Tudomást sem véve rólam a vízre koncentrál, ami elkezd hömpölyögni, mint egy áramlat, és felénk nyomul az elsüllyedt folyosókon túlról. A kamrában, ahol állunk, emelkedik a szint, felfelé jön a lépcsőn, és hátra kell lépnem, hogy a cipőm száraz maradjon.

Aztán hirtelen szétválik a víz, és egy szűk, járható területet szabadít fel a lépcsőn lefelé, és az azon túli, szabadon hagyott folyosóra.

Cainre pillantok, aki megvonja a vállát.

– Jobb, mint megfulladni.

Legalább valamihez ért. Az elmúlt hetekben nemegyszer mentette meg a seggünket, hogy képes vizet meríteni a sivatag legszárazabb részéből is. A zarifátus jó hasznát veszi erejének.

Cainnel együtt leereszkedünk a sötét – és most már csöpögő – alagútba, és egy vízfalba ütközünk. Ahogy közelebb érünk, a mögöttünk lévő víztömeg megmozdul, végigcsúszik a falakon és a mennyezeten, de nem ér el hozzánk, amíg a vízfal fel nem emelkedik a hátunk mögött, egyfajta buborékba zárva minket.

Cain várakozóan félrebillenti a fejét.

– Mi az? Vállveregetésre vársz a kreativitásodért?

– Jólesne.

– Semmi szüksége az egódnak további tömjénezésre.

– Mit is mondhatnék, az önbizalom ugyanúgy része a személyiségemnek, mint ahogy a seggfejség a tiédnek. – Aztán kijózanodik, előbújik a benne lévő harcos: – Mivel nem ismerem a járást, és a hely korlátozott, ennyi vizet tudok megmozgatni. Ez a levegő csak arra elég, hogy ne fulladjunk meg azonnal, ha eltévednénk.

Végigjutunk a ciszternán, méghozzá szárazon. Igen, hála Cainnek. Csak két rossz kanyart vettünk be, amelyik mindegyike fulladással végződött volna, ha úszni próbálunk. A ciszternából a palotát körülvevő külső és belső falak közötti őrzött területre nyíló ajtó résén át kukucskálva várunk, hogy felmérjük az őrség időzítését, ahogy Meren tanította az engem irányító árnynak, amikor megmutatta neki ezt az utat a palotába.

Végül nekilódulunk, a harmadik hold sápadt fényében, át a nyílt terepen, amely száraz vizesárokként védi a palotát, majd fel és át a belső falon, hogy a királyi magánkertekbe huppanjunk.

Ekkor halljuk meg.

Zene. Nevetés. Beszélgetés. Elég messze ahhoz, hogy senki ne legyen a közelünkben, de mégis nagy probléma.

Pokol és kárhozat.

– Bál van – suttogom. A hangokból ítélve szép nagy bál.

Cain elgondolkodik egy pillanatra, majd elfintorodik.

– Homokpatkányok. Ma van Meren névnapja.

Várj. Ma van a születése napja? Tökéletes. Egyszerűen tökéletes.

– És nem jutott eszedbe megemlíteni?

Kinyújtja a kezét, és körbeint.

– Kicsit elfoglalt voltam ahhoz, hogy nyomon kövessem, milyen nap van. És veled mi a helyzet? Ha ennyire bele vagy zúgva…

– Bele vagyok zúgva?

– Teljesen elvette az eszed.

Mielőtt megüthetném egy árnyékkal, vagy legalább pofon vághatnám, egy kiáltás hallatszik a közelből.

– Hé!

Puszta ösztönből, szemrebbenés nélkül megmozdítom a felénk rohanó őr mögötti árnyékokat, amelyek megragadják a fejét, és egy fa törzséhez csapják. A földre zuhan. A tenyerem lila izzása azonnal kialszik.

Cain és én mindketten elhallgatunk, várva további őrök érkezését, de a kertben nyugalom honol.

– Ezt nekem kellett volna elintéznem – morogja Cain kis idő múltán.

A holdfény csillanása kése pengéjén elárulja, hogy készen állt. De nem kérek bocsánatot.

A palota oldalát megmászva feljutunk az erkélyre. Ahelyett, hogy balra mennénk Meren és Tabra régi szobái felé, az ellenkező irányba indulunk, egy még szélesebb teraszra kanyarodva. Ebben a szárnyban minden szoba a privát erkélyekre nyílik.

A királynő névnapi báljának legalább annyi előnye van, hogy a palota lakói elfoglaltak – és valószínűleg a bálteremben gyűltek össze, amely egy másik épületben van. Merennel együtt. Már a gondolat is, hogy várnom kell rá, akár viszketés a bőröm alatt.

– Engedj ki minket!

A sikoly belülről jön, felrobbantva a metaforikus dobozt, amelybe az árnyakat zártam.

Bassza meg.

Reszkető kezemet magam mögé teszem, és – a Vándorok jelét használva – ökölbe szorítom, hogy álljunk meg, míg az irányításért küzdök. A fenébe is! Az árnyakat olyan mélyre temettem, hogy nem láthatnak semmit, és nem tudhatják, hol vagyunk.

Mégis tudják. Érzik a király jelenlétét. Közel a teremtőnk.

A sikolyaik olyanok, mintha fűrészes pengék tépnék szét a belsőmet, ahogy megpróbálják kikaparni magukat. Tudom, hogy ha lenéznék, a ruhám alatt is látnám a bőrömből kidomborodó arcokat. Hét pokol. Eidolonnak keresnie sem kell – az árnyak akarják őt megtalálni. Különösen most, amíg gyenge vagyok. Egyszer már szembeszálltam Eidolonnal, amikor még fizikailag ép voltam… de vesztettem.

Kizárt, hogy szembe tudnék nézni vele és túlélném. Ma este nem.

Ki kell vinnünk Merent a palotából, mielőtt Eidolon rájön, hogy itt vagyok. Csak így sikerülhet anélkül, hogy meghalnánk.

Cain megkocogtatja a vállamat.

– Ne! – A szó olyan hörgésként hangzik el, amit még én sem ismerek fel.

A kés éles pengéje a torkomhoz ér.

– Csak mondd ki a parancsot – szólal meg Cain hangja a fülemben. Nem fenyegetés. Kegyelemdöfés.

És komolyan is gondolja.

Felemelem a kezem, de egyikünk sem mozdul. Addig nem, amíg úrrá nem leszek az árnyakon.

Egyik kezemet a mellzsebembe csúsztatom, és végigsimítom az ujjam a virág tökéletes, sima üvegén – azon, amit Meren készített és adott nekem egy holdfényes éjszakán az erdőben, amikor úgy tettünk, mintha csak mi léteznénk a világon.

Olyan közel vagyok… Átkozott legyek, ha hagyom, hogy az árnyak nyerjenek ma este.

Veszek egy hosszú, lassú lélegzetet, beletömöm az őrlődő félelmet, hogy már túl késő megmenteni őt, egyenesen az árnyakkal teli doboz mélyére, és visszahúzom rá a metaforikus fedelet, amely visszatartja a gonoszt.

– Megvan.

Nagyjából.

A kés nem mozdul.

– Biztos vagy benne?

Meren valószínűleg nem örülne, ha lelökném a legjobb barátját erről a párkányról.

– Igen.

A kés lekerül a torkomról, de nem kerüli el figyelmem, ahogyan Cain kiereszti visszafojtott lélegzetét. Biztos vagyok benne, hogy halálra rémítettem. Az elmúlt hónapokban látta, hogy mi történik, amikor elveszítem az irányítást. Többször, mint amennyiszer el szeretném ismerni.

Továbbmegyünk, amíg el nem érjük a legnagyobb erkélyt, amelynek a szokásos fekete márvány helyett az otthoni sávos égerfarkas keselyű csíkjaira emlékeztető alabástromból emelt oszlopai az erkélyre nyíló szobába vezetnek. Szélesre tárt függöny látványa fogad, mely mintha dacos kihívást intézne mindenkihez, hogy próbáljon csak meg bármit is tenni ezzel a királynővel.

Ez biztosan Meren szobája.

Az illata az övé – friss, finom és tiszta.

Odabent, az oszlopokon túl egy hatalmas, üres, gyolcsbaldachinnal körülvett ágy áll. Néptelen ez a nevetségesen pazar szoba, amely elég nagy ahhoz, hogy egy kis ház is elférne benne. Üres az egész helyiség. Hideg. Érzéketlen. Nem úgy, mint Meren. Biztos utálja. Nagyon egyedül érezheti magát.

Feltéve, hogy nem hódolt be Eidolonnak, ahogy a nővére tette.

– Várnunk kell – suttogja Cain. – Valahol, ahol senki sem láthat meg minket.

Körülnézünk. Nem sok hely van, ahol akár csak az egyikünk elrejtőzhetne ebben a szellős, tágas térben, nemhogy ketten. Én legalábbis semmi ilyet nem látok.

– Várj. A rejtett szoba – mondja Cain. – Kell lennie egynek, igaz?

Tudom, miről beszél. A szobában, amelyben Tabra élt hercegnőként, volt egy titkos kamra Meren, a rejtett ikertestvér számára. Aryd királynői évszázadok, nemzedékek óta rejtegetik másodszülött ikertestvéreiket. Logikus, hogy a királynő lakrészében is van egy ilyen helyiség.

Szétválunk, a falakhoz préselődünk, amíg el nem jutok egy részhez, amely ugyanolyan masszívnak tűnik, mint a többi, de amikor megnyomom, egy rejtett panel nyílik ki hangtalanul.

– Tessék – intem oda.

Cain felkap egy gyertyát.

Mintha ez megvédhetné az árnyaktól, ha elszabadulnak. Vagy tőlem, ha véletlenül elveszítem a fejem. De mindjárt bezárkózunk egy kis szobába, ezért úgy döntök, nem hívom fel a figyelmét erre.

Mielőtt becsuknám az ajtót, megállok, és átnézek a szobán a palota mélyére vezető folyosó felé. Oda, ahol Meren ünnepel. Most, hogy itt vagyok, nem tudom, kibírom-e a várakozást. Olyan közel van.

Hónapokat vártam. Hónapokig voltam kénytelen türelmet gyakorolni, amiről nem állítom, hogy bármi haszna lett volna. Hónapokig tartott a rettegés, miközben vártam, terveztem és imádkoztam az istennőkhöz, hogy ne haljon meg, vagy ne kínozzák meg. Hónapokig csak elszórtan kaptam híreket róla.

Nem tudom, mit fogok tenni, amikor végre találkozunk. Remélhetőleg nem veszítem el a fejem, és mindhármunkat biztonságban kijuttatom innen. De óvatosságra kellene intenie annak, hogy alig bírom rávenni magam, hogy a szobájában várakozzak, amíg vissza nem tér.

Bármit megteszek, bárkit megölök, mindenkit feláldozok – beleértve magamat is –, hogy eljussak hozzá. Hogy biztonságban legyen.

Mert ő az enyém.

– Mit csinálsz? – csattan fel Cain.

Nem válaszolok. Ehelyett becsukom az ajtót, és várunk.

2.

A hamis királynő

Meren

A félelem olyan, mint a homok.

Lehetetlen megszabadulni tőle, ha egyszer megérint. Az apró szemcsék kis mennyiségben talán csak horzsolnak, de ha hagyjuk, hogy felhalmozódjanak, hogy egyre több és több gyűljön össze, ezek a szemcsék hatalmas dűnékké válnak, amelyeket fárasztó megmászni, vagy ami még rosszabb, futóhomokká, amelyek egészben elnyelik az embert.

Mereven ülök ónixtrónomon, meredt, bárgyú félmosolylyal az ajkamon, miközben előttem táncol a királyságom.

A korona – akarom mondani, a nővérem koronája – kegyében álló, díszes ruhát öltött előkelőségek ruházata olyan virágokat utánoz, amelyek csak egyetlen napig nőnek eső után sivatagi birodalmunkban. A táncosok a színek kaleidoszkópjaként kavarognak, összemosódnak, amíg csak villanásokat látok belőlük.

Ravasz szemek fordulnak felém, mindig figyelnek.

Mosolygó szájak, amelyek inkább tűnnek kivillantott fogsoroknak.

Csilingelő nevetés, amitől pattanásig feszülnek az idegeim.

Mindannyian azért jöttek, hogy megünnepeljék a tizenkilencedik születésnapomat. Az enyémet és Tabráét. Csak épp az ikertestvérem – Aryd igazi királynője – nincs itt. Én vagyok itt helyette. Persze mind azt hiszik, hogy én igenis ő vagyok.

Egy nagy kéz nehezedik az enyémre. Gyengéden, legalábbis a bámészkodók ezt gondolják. Amit nem tudnak, az az, hogy mindig céltudatos, ahogy Eidolon megérint, és nekem nagyon meg kell próbálnom… rohadtul meg kell próbálnom… nem összerezzenni. Kényszerítem magam, hogy szembenézzek vele.

Türkiz szemek.

Nem szeretek találkozni a tekintetével. A szeme túlságosan emlékeztet…

Észbe kapok, mielőtt a névre gondolnék, és inkább a mellettem álló férfira koncentrálok.

Eidolon király. A férjem, amíg ezt a királynői szerepet játszom a nővérem helyett.

Az ajka mosolyra húzódik.

– Boldog névnapot, királynőm.

Névnap. Micsoda vicc.

Az én nevemet a születésem napján törölték a Nevek Könyvéből. Egészen a közelmúltig senki sem tudta, hogy királynőink sora ikreket szül. Az egyik uralkodik. A másikat titkolják.

Nekem kellene az eltitkoltnak lennem. A másodszülöttnek. A hasonmásnak. A csalinak. A hamisnak.

Ugye milyen jól működik?

Borzongás fut végig a gerincemen, és tudatosan összpontosítanom kell, hogy ne kezdjem el tépkedni a ruhám anyagát. Puha, csupa szirom és halvány rózsaszín, akár egy kaktuszrózsa, Eidolon jégkék viseletének tökéletes ellentéte. De a szoknya olyan fodros, hogy idegesít, a maszk viszket, a fűző pedig gyakorlatilag az államig nyomja a melleimet. Minden lélegzetvételnél megemelkednek.

Mindez szinte lehetetlenné teszi, hogy szépen, mozdulatlanul üljek a király mellett.

Tudja, hogy nem Tabra vagyok. Tudja. És együtt játsszuk el ezt a színjátékot a népemnek, miközben a nővéremre vadászik, és mindenki másra, akit elrejtettem előle. Amit azonban nem tud, hogy én előtte is csupán egy szerepet játszok.

Hónapokat töltöttem azzal, hogy úgy tettem, mintha beleszerettem volna ebbe a férfiba, ahogy Tabra is tette, mielőtt elszakítottam tőle. El attól az embertől, aki évszázadokon át titokban megölte királynőinket. Attól, akihez a nővérem hozzáment, miután megmérgezte őt egy ajándékba kapott amulettel – ugyanazzal az amulettel, amely most az én nyakamban lóg. A férfitól, akihez történetesen egy homoki nimfa átka által mágikusan kötődöm.

Erről csak nemrégiben szereztem tudomást.

Minden egyes szívdobbanással arra számítottam, hogy Eidolon bábjává válok, és szeszélyeinek, kívánságainak megfelelően fogja rángatni a zsinórjaimat, de… nem érzek semmit. Semmi rángatást. Semmi késztetést, hogy kövessem. Nem érzem, hogy irányítana engem vagy az erőmet – sem az amulettel, sem az átokkal, sem más mágikus eszközökkel. Őszintén szólva nem tudom, hogy minek kellene történnie.

Szóval úgy teszek, mintha mindez igaz lenne rám, és az övé lennék.

Szerencsére, úgy tűnik, nem veszi észre, hogy megremegek az undortól, ahogy közelebb hajol.

– Ha még nem mondtam volna, ma este igazán elbűvölően nézel ki.

Hányni akarok, mondanám legszívesebben.

– Köszönöm – motyogom helyette, és a szempilláimat rebegtetve leeresztem a tekintetem. Vajon elég boldogan cseng a hangom? Elég örömtelien? Elég hízelgően? Hogy beszélt Tabra, amikor őt tartotta rabságban?

Kényszerítem merev arcom, hogy megmozduljon, és visszamosolygok.

– És köszönöm a névnapi ünnepséget, királyom. Élvezed?

Egy apró hümmögést hallat, ami akár egyetértés, akár tagadás is lehet. A tekintetét nem tudom pontosan értelmezni, és uralkodnom kell magamon, hogy össze ne ránduljak ültömben.

Aztán megszorítja a kezemet.

– Tudod, hogy életem legnagyobb hibája az volt, hogy szerelmes lettem? – Hátradől a magas támlájú trónon, amelyet hidegnek tűnő drágakövek borítanak; csupa kék és fehér, amiről a tyndrai portálterem jut eszembe. Árad belőle a nyugodtság és lazaság. – Az első megtestesülésem. – Ezt halkan, csak a fülembe súgja. Senki más nem ismeri a halhatatlanságának a forrását, hogyan vetette le évszázadokon át az árnyékait, hogy megteremtse önmaga fiatalabb változatait. – Az az ember szerelmes lett.

Eidolon ezen inkarnációját elnézve nehéz elképzelni, hogy valaha is szeretett volna bárkit magán kívül. Ez itt a megtestesült gonosz. Igaz, sikerült beleszeretnem egy másik változatába. Az egyetlen árnyékába, aki elmenekült előle.

Revenbe.

Jelenleg valahol a sivatagban bujkál. Tabrával. Az Eltűntekkel. Velük kellene lennem. Ehelyett itt ragadtam.

Eidolon félrebillenti a fejét.

– Szeretnéd tudni, hogy mi történt?

Csak bólintani tudok.

– A szeretője elárulta. A legkegyetlenebb, legszívszorítóbb módon. Az akkori Eidolon fogadalmat tett magának, hogy helyrehoz mindent, amit a lány elkövetett vele és a világgal szemben… és soha többé nem engedi meg magának, hogy ilyen szánalmasan gyengének érezze magát.

Miért mondja ezt nekem? Pont a bálom közepén. Figyelmeztetés, hogy ne szeressek bele?

– Soha nem árulnálak el. – Ki kell mondanom. Ezt várja tőlem.

Hümmögve, gyengéden végigsimít a tarkómnál kontyba font hajamon, mintha egy kutyát simogatna.

– Mint ennek a birodalomnak a királynője, mit gondolsz, mi a legszentebb kötelességed?

Csapdát szimatolok. Próbára tesz. Vagy csak paranoiás vagyok?

– Hogy megvédjem a népemet.

Erőltetetten felnevet. Tényleg megfakult a mosolya fénye?

– Reméltem, azt mondod, hogy szeresd és tiszteld férjedet, a királyt.

Elvörösödöm. Tudja? A kérdés végigfut rajtam. Tudja, hogy csak megjátszom, hogy a markában vagyok, és beleszerettem? Hogy az igazság az, hogy az égő földek tüzével gyűlölöm őt? De nem tudhatja. Semmi sem változott mostanában.

Nem tudom, hogyan őrzöm meg a nyugalmamat, de nem rándulok össze. Nem fordítom el a tekintetem.

Egy hosszú pillanatig fürkészve méreget.

– Van egy ajándékom a számodra.

Eidolon feláll. Félelmetes alak – magas és sovány, koromfekete haja enyhén ezüstösödik halántékánál, és olyan parancsoló aurája van, amit a legtöbben összetévesztenek a született vezetőkével, de én tudom, hogy puszta kegyetlenség. A zene azonnal elhallgat, a táncosok pedig mind őt figyelik és várakoznak. A kezét nyújtja – arckifejezése bájos maszk, ahogy rám néz, ajkát féloldalasan elhúzza, ragyogó szeme meg se rezzen.

Körülöttünk mindenki elhiszi ezt a színjátékot. Az összes vezírem, a méltóságok, de még a szolgák is.

Én nem.

Mindennap elmondják nekem, milyen okos dolog volt egyesítenem küszködő birodalmunkat az ő erős országával. Milyen szerencsés vagyok, hogy annyira szeret, hogy soha nem akar szem elől téveszteni. Sok mindent mondanak róla.

Valószínűleg nagyon furcsának találnák, ha most sikoltozva elrohannék.

A kezére pillantok.

A legkevésbé sem akarom elhagyni a tömeg viszonylagos biztonságát, hogy bárhová is vele tartsak, de nincs más választásom. Egy lány a varázslata alatt örömmel menne.

Ezért hagyom, hogy felsegítsen. Eidolon széles mosollyal fordít mindkettőnket a terem felé, mintha bemutatna minket a népünknek, és a másik kezével int.

– Folytassátok nélkülünk, amíg én kettesben átadom a királynőmnek az ajándékát.

A körülöttünk lévő arckifejezések az elragadtatás vagy a ravaszság változatai. Azonnal folytatódik a zene és a tánc, ahogy elindulunk lefelé az emelvény lépcsőin. A tömeg szétválik előttünk, meghajolnak, és olyanokat mormolnak, mint „örömteli névnapot” és „sok boldog nyári napfordulót, úrnőm”, ahogy elmegyünk mellettük.

Kijutunk a trónterem és a palota közötti kertekbe. Nem tudok úgy végigmenni itt, hogy ne jutna eszembe az éjszaka, amikor egy bizonyos Árnylidérc a rossz hercegnőt rabolta el.

Reven azonban ma este nem jön értem. Olyan régóta vagyok már itt, hogy nem számítok rá minden másodpercben. Már nem.

Nem adtam fel. Csak… belenyugodtam.

Belépünk a palotába, lépteink visszhangoznak a sima obszidiánpadlón. Eidolon a királyi lakosztályba vezet, az enyém melletti szobába. Egy olyan mozdulattal, amit csak kacifántos jelzővel tudok leírni, kinyitja az ajtót, és bevezet. A parázstartó tüze meleg fényt vet a király hatalmas hálószobájára, ám…

Megtorpanok, a tüdőm megfagy a mellkasomban.

Nem.

Előttem áll szolgálóleányom, Achlys – a nő, akit nővérem annyira szeret, és az egyetlen barátom a palotában. Tágra nyílt zöld szemei rémülten bámulnak rám, miközben Eidolon megbízható tábornoka, Quinten az oldalának szegezi a kardját.

Istennő, ments meg minket. Tudja.

3.

Hamu, hamu

Teljesen mozdulatlanul állok, Eidolon mellettem. Figyeli a reakciómat.

Amit nem csinálok, az a fecsegés. Megtanultam kontrollálni ezt a bizonyos ideges fecsegést a palotában töltött hónapok során.

– Achlys? – A neve úgy robban ki belőlem, hogy nem kell színlelnem. Hasonlóan hiteles, tágra nyílt szemű rémülettel fordulok a király felé. – Mi folyik itt?

Szánakozó pillantást vet rám, aztán a lány felé int.

– Hát nem nyilvánvaló, királynőm? Ő az ajándékod.

Várjunk csak, mi van? Pánik tör rám, a kezem remegése átterjed vállamra. Nem eshetek szét – most nem, amikor fogalmam sincs, mi történik. Hogyan reagálna a lány, akit rabul ejtett a mágiájával?

Mintha megérezné a küzdelmemet, összehúzza a szemét.

– Pontosabban… az élete az ajándékod.

Epe kavarog a gyomromban. A levegő a szobában… olyan ritka. Vagy csak hiperventilálok? A melleim minden egyes belégzésnél nekifeszülnek a ruhám szoros szövetének. Látja, milyen gyorsan lélegzem? Nem tudom lelassítani.

– Még mindig nem értem…

– A lakosztályomban találtak rá.

A szívem a padlóra zuhan. Tudtam. Tudtam, hogy nem lett volna szabad beszélnem neki arról a könyvről, Eidolon évszázadokon át vezetett naplójáról. Reven egyszer leírta nekem a külsejét. Annak a könyvnek válaszokat kell tartalmaznia. Válaszokat arra, hogy Eidolon miért rabolja el és öli meg a királynőinket. Hogy mi a célja. Talán még arra is, hogyan győzzük le.

Egyszer már harcoltunk ellene, és egyszer már elbuktunk.

A könyv fontos.

Ha tehetném, én magam keresném meg, de a király úgy tart bezárva, hogy senki más nem tud róla. Még abban sem vagyok biztos, hogy hogyan. De akárhányszor kilépek egy szobából, azonnal megjelenik mellettem. És persze úgy kell tennem, mintha örülnék a figyelmességének, nem pedig megijednék.

Ez a „bűvöletében lét” dolog nagyon piszkálja a királynői csőrömet.

Csak egy-két napja beszéltem Achlysnak a könyvről. Gondolom, hogy amíg Eidolon és én, valamint a palota többi lakója az ünnepségemmel volt elfoglalva, ő bizonyára itt keresgélt, a legvalószínűbb helyen, ahol tarthatja.

A kérdés most csak az, vajon milyen reakciót vár tőlem?

Próbálok látványosan elkerekedő szemmel bámulni.

– Ez igaz? – kérdezem Achlystól a legkirálynőibb hangomon, a nagyanyámat idézve, aki Tabra és énelőttem volt Aryd uralkodója.

Nem válaszol. Miért nem válaszol? Miért nem nyöszörög? Miért nem ad ki semmilyen hangot? Miért nem pislog? Miért nem tesz semmit?

Egy szívdobbanásnyi idő után szembefordulok Eidolonnal.

– Elvett valamit?

Ahogy engem néz… nem tudom megmondani, hogy épp szórakozott vagy gyanakvó. Játszik velem?

– Nem.

– Legalább ezért legyünk hálásak. – Lelapogatom díszes, virágos szoknyámat, próbálva eljátszani az üresfejű királykisasszony szerepét.

– Jól tudod, mi a büntetése.

A szívverésem még egy fokozattal feljebb kapcsol, mert tudom.

– Biztos vagy benne, hogy nem csak takarított? Úgy értem, természetesen meg kell büntetni, mert világosan megmondtad, hogy a lakosztályodba még a szolgák sem léphetnek be, hacsak nincs itt az egyik tanácsadód.

Csak hümmög. Nem tudok olvasni az arckifejezéséből, de határozottan figyel engem.

Próbálkozom egy tétova mosollyal. Hamisnak érzem az arcomon.

– A halál egy kicsit… túlzásnak tűnik.

Úgy csettint a nyelvével, mint egy dadus, aki összeszid egy kisgyereket. Aztán felvont szemöldökkel Achlysra pillant.

– Válaszolj a következő kérdéseimre az igazsággal, és nem ölöm meg.

A szavak úgy hullanak le közöttünk, mint egy óceánból feltörő Pusztító, hogy egészben elnyeljen. Az igazsággal? Mit tud? Minek a bevallására akar rávenni?

A térdeim úgy elgyengülnek, hogy összeszorítom a combjaimat, nehogy elessek.

Szedd össze magad.

Ez Omma hangja a fejemben – a nagynénémé, aki felnevelt, és kiképzett arra, hogy az legyek, aki és ami vagyok. Nem nevezném puhány asszonynak. Inkább kőkemény ribancnak. Ez nem segít.

Eidolon kijózanodik, nem bújik többé a kellem látszata mögé:

– A te parancsodra volt a lakosztályomban?

Istennő, ments meg minket. Mit mondjak?

Achlys a tudtom nélkül cselekedett, de azért, hogy nekem segítsen. Hogy Tabrának segítsen.

Megérintem a kisujjamon lévő pecsétgyűrűt. Azt, amelyiken a házunk jellegzetes kígyós címere díszeleg. A nővéremével megegyezőt. Nem hagyhatom, hogy a király megölje Achlyst, amit minden bizonnyal meg is fog tenni, ha azt hiszi, hogy a lány magától cselekedett. A gond csak az, hogy ha azt mondom, az én parancsomra tette, akkor leleplezem a saját megtévesztésemet, hogy az ő oldalán állok.

Egyelőre szüksége van rám, úgyhogy nem hiszem, hogy megölne. De vajon más eszközökhöz folyamodna, hogy rávegyen arra, amit akar? Hogy elmondjam neki, amit tudnia kell? Biztos vagyok benne, hogy valamilyen kínzás vár rám a jövőben.

Nincs választásom.

Becsukom a szemem.

– Igen. Én adtam neki a parancsot.

– Quinten. Tudod, mit kell tenned.

Eidolon parancsára felugrok, és kinyitom a szemem.

– Mi az? – Tekintetem a két férfira, majd Achlysra siklik. Hűséges barátomra, aki itt maradt velem a palotában, pedig el is mehetett volna. Elfuthatott volna. Már hónapokkal ezelőtt menthette volna magát. Elmehetett volna megkeresni Tabrát, akiről tudom, hogy minden egyes nap kétségbeesetten aggódik érte.

Eidolon kitárja a kezét. Észre sem vettem, hogy ökölbe szorította, elrejtve a lila izzást. A sötétség kibontakozik a teste körül, és Achlys szemét elönti a könny. Öklendező hangot ad ki, mire megannyi árnyék ömlik ki a szájából, mint egy fekete selyemszövet.

A sötétség egész idő alatt megkötözte, leigázta és elhallgattatta. Tudom, miért. Így nem próbálhattunk jelezni egymásnak. Figyelmeztetni egymást. Megpróbálni együtt kitalálni valamilyen kiutat ebből a helyzetből.

Quinten szó nélkül, durván megfogja a karját, és az ajtóhoz vonszolja.

– Sajnálom, úrnőm – nyöszörgi, ahogy elhaladnak mellettünk.

Amint eltűnik a folyosón, utánavetem magam.

Nem tudom, miért. Hogy megállítsam őket. Hogy segítsek neki. Hogy esélyt adjak a menekülésre. Csakhogy a sötétség újabb kötele tekeredik körém, a karjaimat az oldalamhoz szorítva. Most, hogy már nem rejtegeti előlem, Eidolon ibolyaszín fénye túlragyogja a helyiségben lobogó tüzeket.

Felemel a levegőbe, és a szoba másik felén tesz le. Mielőtt tiltakozhatnék, Quinten visszatér, de nem Achlysszal, hanem a palota főudvarmesterével, Ushival. A családom három nemzedékét szolgálta itt. Édes finomságokat csempészett a vacsorához Tabrának – vagy nekem, amikor helyettesítettem –, mert tudta, hogy Tabra mindent szeret, amiben cukor van. Az idő és a mi forró, száraz éghajlatunk miatt megöregedett, ráncos arcát annyira ismerem, mint bármelyik másikat a palotában.

Ushit nem árnyékkal, hanem vászoncsíkokkal kötözték meg, és a száját is felpeckelték. Quinten távozik, az ajtó vészjósló csattanással csukódik be mögötte.

– Mit keres itt Ushi? – követelem a választ. Vagy legalábbis próbálom követelni. A pánik méregként hat a hangomra.

A szoba sarkaiból sötétség szakad ki, és olyan hevesen tekeredik Ushi nyaka köré, hogy a beesett szemei kidüllednek, és az arca azonnal lilára válik.

– Állj! – küzdök a saját kötelékeim ellen. – Állj! Azt mondtad…

– Azt mondtam, az igazság megmenti Achlys életét. Egyelőre. – Eidolon rá se hederít Ushira, mindvégig rám szegezi tekintetét. – Azonban nem hagyhatom büntetlenül ezt a kihágást. Valakin példát kell statuálni.

Példát? Istennőm! Ushi az itteni szolgák feje. Szeretik és tisztelik, és elég idős ahhoz, hogy a fiatalabb szolgák megpróbáljanak segíteni neki. Megpróbáltuk rávenni, hogy vonuljon vissza, állandó otthont ajánlottunk neki itt a palotában, hogy élvezze élete utolsó éveit. Ő azonban visszautasította.

Eidolon azért választotta őt, mert nélküle a háztartás működése szenvedni fog. Mert Ushi elég közel áll hozzám, hogy személyes legyen számomra a veszteség. És… mert Ushi elég idős ahhoz, hogy a halála miatt senki sem kezd majd kérdezősködni a palotában.

Egy titkos fenyegetés, amit Eidolon állandóan nekem szegezhet.

Felé nyújtom a kezem.

– Ne…

A sötétség vonaglani kezd, mire Ushi nyaka megreccsen, majd hirtelen émelyítően elernyed. Aztán az árnyék eltűnik, mint füst a szélben, és Ushi teste a padlóra rogy.

4.

Mindannyian
elbukunk

A király átlép a holttest fölött. Közeledik felém, én pedig összerezzenek. Nem tudom megállni.

Kellemének minden nyoma eltűnt. A kavargó epe felszökik a torkomba, és fojtogat. Az előttem álló férfi nem ember. Ő a megtestesült gonosz.

Reven helyesen tette, hogy ellopta Eidolon összes árnyékát, amikor a király legutóbb levetette azokat. Valakinek meg kellett próbálnia megállítani.

– Azt hiszem, annak a homoki nimfának az átka mégsem kötötte össze a lelkünket – veti oda, már-már hanyagul.

Azonnal átfut az agyamon egy kép arról a napról, amikor az átok érvénybe lépett – amikor először egymásra néztünk. Egy csillogó homokcsík kötött össze minket, majd az árnyék sűrű füstként kavargott a szemcsék fölött és körül, amíg el nem törölte a fényt.

Azt hittem, hogy abban a pillanatban a saját halálom előképét láttam. Azt hittem, megfulladok. Megsemmisülök.

Ezt akarja tenni velem?

Eidolon keze felvillan, és a lánc fájdalmas csattintásával kirántja a nyakamból az amulettet – az ő amulettjét. Aztán zsebre dugja.

– Itt az ideje, hogy teljesen őszinték legyünk egymáshoz, Mereneith. Kezdve azzal, hogy csinálsz nekem egy portált.

Amikor Eidolon először meglátott, a homok feletti hatalmamat arra használtam, hogy egy mágikus üvegkaput hoztam létre, amely bárhová elvihette használóját. Így juttattam biztonságba tőle a nővéremet és Revent.

– Nem tudok.

– Ne hazudj! – csattan fel, aztán megvonja a vállát, mintha vissza kellene fognia magát. Azonban ennek ellenére is felszínre tör a benne rejlő, perzselő düh.

– Nem hazudok – keresem a szavakat. – Mióta itt vagyok, az erőm egyre fogyatkozik. Gyakorlatilag eltűnt.

Ez az igazság, de látom a szemében, hogy nem hisz nekem.

Árnyékáradat emelkedik fölém, és minden sötét és hangos lesz, mint egy homokvihar, mielőtt ugyanolyan gyorsan eltűnik, csak most már a szobámban állunk.

Aztán sötétség lövell ki a kezéből, és kitölti a teret a két nagy, fehér oszlop között, amelyek az erkélyemre vezetnek. Az árnyék szétterül és növekszik, pergamenvékony gáttá simul, míg végül elzárja a kilátást az éjszakai égboltra és a kinti kertre.

A következő oszlopok közötti résnél ismét megteszi ezt. Aztán a következőnél is. Egészen addig, amíg minden ablak, minden ajtó, minden egyes kijárat el nincs zárva. Aztán egy csettintéssel ezek az árnyékok tisztává válnak, mint az Aryd külső határát szegélyező, tornyosuló üvegfalak, amelyek távol tartják a Pusztítókat.

Nem tűnnek el teljesen – épp csak annyira, hogy rajtam kívül senki más ne tudja, hogy ott vannak.

Szóval így tart fogva. Felfedte nekem a trükköt, és bevallom, ez sokkal ijesztőbb, mintha nem tudnék róla.

Miért? Hogy teljesen biztos legyek benne, hogy nem tudok elmenni? Vagy hogy elhallgattassa a sikolyaimat?

– Nem vagyok az a szörnyeteg, akinek gondolsz. Vannak számomra is, akiket meg kell védenem. Emberek, akik fontosak nekem. Nem hinnéd el az indokaimat… azok után semmiképp, hogy egy életen át hazugságokkal etettek. – Elindul felém. – Szóval nem fogok fáradozni azzal, hogy meggyőzzelek. Ha azonban élni akarsz, javaslom, ne keress kifogásokat, és tegyél meg mindent, amit mondok.

A hátam mögött lévő parázstartó fénye és Eidolon kezének izzása miatt mindketten árnyékot vetünk a mögötte lévő falfelületre. Rémülten figyelem, ahogy a falon megjelenő árnyéka a sajátom nyaka köré tekeri a kezét.

Ezt persze nem érzem. Valójában nem ér hozzám. De olyan, mintha az árnyékban látnám, hogy mit akar velem tenni.

Meg fog ölni. Megszerzi, amit akar, aztán megöl.

A rémület újabb hullámát a düh forróbb, hevesebb hulláma követi, amely testem minden porcikáját lángra lobbantja. Az érzelmek ördögi keveréke.

Soha nem fogok segíteni neki. Soha nem leszek a bábja, és soha nem teszek semmi olyat, amivel még több hatalomra tehet szert, vagy amivel a szeretteim ellen fordulhat. Ha rajtam múlik, nem.

Ha úgyis meghalok… akkor csessze meg.

Eidolon elég közel tolja az arcát az enyémhez, hogy a leheletén érezzem a névnapi ünnepségemen felszolgált jeges finomság mentolos illatát.

– Quinten még mindig kint van a folyosón a drága szolgáddal.

Megértem a fenyegetést.

Választhatok: vagy őt védem meg, vagy ártatlanok százainak életét. A nővéremét, Revenét, Cainét, az Eltűntekét és a Vándorokét. Ezreket, ha Aryd népét is beleszámolom. A népemet. Talán még a Nova másik öt birodalmának népét is. Azt hiszik, hogy biztonságban vannak Marianában, Tropikisban, Savanah-ban, Wildernyssben és még a király birodalmában, Tyndrában is. De nem így van.

Ha portált csinálok neki, akkor bárhová eljuthat. Ha többet csinálok, oda küldheti a seregeit, ahová csak akarja.

Ha engedek Eidolonnak, mindannyian veszélybe kerülnek. Minden lélek ezen a világon.

A padlót bámulom, próbálok nem engedni a rám törő kétségbeesésnek. A szívem minden egyes lélegzetvétellel egyre nehezebbé válik. Tudom, kit kell feláldoznom.

Sajnálom, Achlys.

– Engedelmeskedni fogsz nekem – morogja.

Behunyom a szemem, és egyetlen név tölti be az elmémet, miközben erőt keresek, hogy végigcsináljam ezt.

Reven.

Az Árnylidércem. El kellett volna jönnie értem, de nem ért ide időben. Vagy talán Eidolon már elkapta. Akárhogy is, soha többé nem fogom látni.

Szinte mintha Reven válaszolna, hűs szellő támad a szobában, megmozgatva a nagy, támpillérek között lógó, átlátszó függönyöket. A bőrömön végigsikló bizsergés megszilárdítja elhatározásomat. Kinyitom a szemem, és a királyra meredek. Talán ha sikerülne a matracok közé rejtett kések egyikéhez jutnom…

– Engedelmeskedni? Neked? – gúnyolódok. – A fenéket fogok.

5.

Épp időben

Most, hogy nem alakoskodik tovább, a király arca eltorzul a dühtől. Megijeszt, hátrálásra késztet, amitől a fenekemre esve az ágyamra huppanok.

– Eddig szelíd és türelmes voltam. – Morgása olyan, akár a törött üveg. – Miután vége az ünnepségnek, és a vendégeink elmennek, pontosan megtudod, mennyire.

Ezzel a nagyon is valós fenyegetéssel Eidolon eltűnik a szobából az árnyékokon keresztül, és otthagy engem, hogy még néhány órán át gyötrődjek azon, mit érthetett ez alatt. A mellkasom zakatol, a szívem dobog a rémülettől.

Igazából… nem számít.

– Állok elébe, seggfej – köpök a csukott ajtó felé.

Leguggolok, és előveszem a matracok közé rejtett késeket. Nincs kétségem afelől, hogy vereséget fogok szenvedni, de ha belepusztulok, sem adom fel harc nélkül.

– Meren – hangzik fel az a bársonyos-acélos hang, amilyen Eidoloné és Revené is, közvetlenül a fülem mellett.

Máris visszatért a király? Játszadozik velem, vagy mi? A félelemmel átszőtt dühkitörésem azonnali, akár egy kígyómarás, amelynek mérge szívem minden egyes szabálytalan dobbanásával szétterjed a testemben.

Felpattanok, megpördülök, és a nyakához szorítok egy pengét.

– Ez az, kislány – mormogja valaki más a szobában elégedetten. A szavak alig jutnak el hozzám a döbbenetem közepette.

Mert a szempár, amelybe nézek, nem Eidoloné.

– Meren, én vagyok az.

Amilyen gyorsan az imént támadásba lendültem, éppolyan sebesen dermedek meg a felismeréstől. Ezerszer álmodtam már erről, de az imént történtek után Eidolonnal, nem vagyok benne biztos, hogy ez a valóság.

Felemeli az állát, és az arcán lévő borosta súrolja a kést tartó kezemet.

Ez a valóság.

Zihálva eldobom a kést. Tompa puffanással a matracra hullik. Egyik kezemet a számhoz kapom, próbálva elfojtani a hangokat, amelyek ki akarnak törni belőlem.

Reven.

– Poklokba mindennel – motyogja, majd odahúz magához.

A megkönnyebbülés és az elragadtatás fényt gyújt bennem, amikor elkapja az ajkaimat, és kicsókolja az örök életet belőlem.

Vonásai ugyanolyan kemények és szilárdak, mint amire emlékszem, keze a hajamba túr. Ugyanolyan friss az illata, mint a sivatagokban is megélő creosus fűzfáknak. Mint az otthonomnak.

Halkan felnyög, mintha hosszú bolyongás után a sivatagban végre egy rejtett forrásra lelt volna.

Reven.

Az istennőre! Itt van. Tényleg itt van a palotában. Eljött értem.

És hevesen csókol.

Az íze végigsiklik a nyelvemen, és beszivárog a vérembe. A teljes lényem visszatalál a középpontjába, és megnyugszik. Karjaimat a nyaka köré szorítom, és szorosan a mellkasához simulok, hogy a lábaimat köré tudjam fonni. Hogy belefúródjak.

Csakhogy ugyanilyen gyorsan és túl hamar, a valóság elfújja a boldogság ködét.

Eidolon.

Visszahőkölök, miközben levegőért kapkodva szakadunk szét, keze még mindig a hajamban.

– Hogy jutottál be ide?

Észre sem vettem, mikor jött be. Talán rendben vagyunk, ha az árnyékokon át érkezett.

– A szélesre tárt ablakon. – A kemény, kissé vádló morgás hallatán oldalra hajolok, hogy átnézzek Reven válla felett, egyenesen a legjobb barátom mélybarna szemébe.

Cain.

Arckifejezése akár egy homokvihar, de jelenleg nagyobb problémáink is vannak, mint az, ami éppen az ő seggét csípi.

Az ablak… Ó, az istennőre!

Átkozott árnyékfátylai miatt Eidolon érezni fogja, hogy valaki bejött a szobámba. Bármelyik pillanatban felbukkanhat. A félelem a szívem köré tekeredik, és addig szorítja, amíg azt hiszem, menten kipukkad.

Kétségbeesett kezekkel nyomom Revent, hogy engedjen el. Először még szorosabban ölel, de aztán megérti az üzenetet, és letesz. Egy ujjamat az ajkamra tapasztom, majd amilyen gyorsan csak tudom, áttaszigálom őt és Caint a szobán.

Kinyitom a falban lévő rejtett panelt. Szélesebbre tárva az ajtót, mindkettejüket beljebb vezetem. Eidolon nem tud erről a helyiségről. Legalábbis nem hiszem, bár nyilvánvalóan fogalmam sincs, hogy a király mit tud, és mit nem. Lehet, hogy csak az ablakokra és ajtókra helyezett árnyékfátylakat?

Betuszkolom őket.

– Egy hangot se! – suttogom.

De mielőtt becsukhatnám az ajtót a két dühösen összeráncolt homlok előtt, Reven előrenyújtja a kezét, és megállít.

– Ebben a szobában bujkáltunk, amikor a királlyal bejöttetek.

Erre megállok, rámeredek, és próbálom egyszerre helyreállítani a gondolkodásomat és a száguldó pulzusomat. Ha már azelőtt itt voltak, mielőtt Eidolon elhelyezte a fátylakat…

Azt hiszem, ezzel haladékot kapunk, de jobb félni, mint meghalni, és nem szabad húznunk az időt.

Szó nélkül visszarohanok az ágyamhoz, a matrac alá nyúlok, hogy megragadjam az ott elrejtett amulettet, és becsúsztassam a díszes báli ruhám alatti mellpántba.

Az én amulettemet, nem Eidolonét.

Az amulettet, ami titkolt ikertestvérről titkolt ikertestvérre száll. Azt hittem, hogy segített nekem, felerősítette az erőmet, de mióta itt ragadtam, hideg, és nem reagál. Attól félve, hogy Eidolon elveszi, hónapokkal ezelőtt elrejtettem, mert nagyon hasonlít a királyéra, bár az enyém kék helyett fehér villámüvegből készült.

Visszatérek a szobához, ahol Reven az ajtóban áll és figyel. Félreáll, hogy beengedjen, és becsukja mögöttem az ajtót.

Ekkor jobban megnézem őt. Szörnyen néz ki. Éles vonásai most szikárak, és bár a bőre barnább, mint korábban, mégis valahogy fakóbbnak tűnik, ráadásul a szeme alatt sötét karikák éktelenkednek, amelyek szinte zúzódásoknak tűnnek. Mit műveltek vele az árnyak? Vagy mindez a sérülése következménye? Ezért tartott neki olyan sokáig, hogy megmentsen?

– Eljöttél – suttogom.

Ünnepélyesen bólint, tekintete az arcomat fürkészi.

– Kételkedtél benne, hogy megteszem?

Megbántottam őt ezzel a kérdéssel?

– Nem. – Annyira egyedül voltam… annyira féltem. – Inkább csak nem értettem, miért tartott ilyen sokáig.

Cain megköszörüli a torkát – a hang lehet köhögés vagy nevetés. Ránézek a legjobb barátomra, aki a párjának akart engem. Aki azt akarta, hogy hagyjam hátra Arydot és Eidolont és az összes problémánkat, hogy a nővérem egyedül foglalkozzon velük, és tűnjek el vele a sivatagban. És akit végül elküldtem, mert elhatároztam, hogy megdöntöm a király hatalmát.

Sokra mentem vele.

Ide-oda jár közöttük a pillantásom. Várjunk csak. Együtt jöttek?

Jó pénzt fizettem volna azért, hogy ezt lássam.

Cain engem néz, arckifejezése azonban nem meleg és mosolygós, mint általában, hanem merev és csalódott, és ez úgy hasít a szívembe, mint egy kés, amely lassan csúszik a bordáim közé.

De a fenyegetés, hogy Eidolon újra felbukkanhat, azt jelenti, hogy most nem tudok vele foglalkozni. Egyikükkel sem.

Keresztbe teszem a karjaimat.

– Nem mehetek el.

Eidolon tudni fogja, ha megteszem.

És nem hagyom hátra Achlyst.

6.

Kifelé!

Ha egy másodperce azt hittem, hogy Cain mogorva, akkor a mostani arckifejezése egy bikáról is lenyúzná a bőrt. Erre számítottam. Reven reakcióját azonban nehezebb elfogadni. Halálos csendbe burkolózik, halálosan mozdulatlan, de a szeme az, ami menten megöl, miként türkizkék ragyogása egyfajta rezignált beletörődéssel eltompul.

– Bassza meg. Ugyanúgy bűbáj alá került, mint Tabra – mondja Cain Revennek, mintha nem is ott állnék.

Forgatom a szemem.

– Nem vagyok elbájolva. Achlys…

– Nem hagyunk itt – vág a szavamba Reven.

– Figyelj…

– Vidd ki az árnyékokon át – mondja Cain. – A többit majd később kitaláljuk. Túl veszélyes itt maradni.

Hátraugrok, felemelem a kezem.

– Ne tedd.

Reven egyszer az akaratom ellenére elvitt az árnyékokon keresztül, azon az éjszakán, amikor elrabolt, mert azt hitte, hogy Tabra vagyok. A tehetetlenség a legkevésbé kedvelt érzésem, talán még a félelemnél is rosszabb. Tényleg meg kellene ígértetnem vele, hogy soha többé nem tesz ilyet.

Amikor a sötétség még csak meg sem rándul, lassan leeresztem a kezem.

– Nem hagyom itt Achlyst. Eidolon fogva tartja.

Reven jobb szeme sarka megrándul. Visszhangzó keménység tágul a bensőmet magába záró hegben. A hegben, amelyet árnyékkal foltozott össze, amikor véletlenül felnyársaltam magamat a saját üvegemre.

Legalábbis azt hiszem, ezt érzem.

Cain elfordul tőlem. Vállai mintha gránitból lennének, annyira feszült. Achlys segített neki korábban. Segített megtalálni engem, amikor a király árnyékai elragadtak, és bezárt Tabra régi szobájába – egy olyan szobába, mint amilyen ez is. Cain ismeri Achlyst.

– Ő a barátom – mondom neki.

Tudni fogja, mit jelent nekem ez a szó. Nem sok barátom van, és Cain egyike azon keveseknek.

Reven az arcomat fürkészi, majd bólint.

– Akkor elmegyünk érte.

Cain visszahőköl.

– Nem lehet. Ki kell vinned innen Merent.

– Azt tervezem. Amint kiszabadítjuk Meren barátját.

Egymásra merednek.

Az égre emelem a kezem.

– Ó, istennőm! Erre nincs időnk…

Reven felemeli a kezét.

– Akkor jobb lesz, ha sietek.

– Azt mondtam, nem – csattan fel Cain.

Szemben állnak egymással. Cain dühöng. Reven rendíthetetlen. Látom rajta, mikor adja meg magát Cain, mert keresztbe teszi a karját.

– Jól van. Együtt megyünk – mormogja fogcsikorgatva. – De kiviszed innen Merent, ha elkapnak minket.

Megrázom a fejem, és mindketten szúrósan rám néznek. Nem érdekel.

– Eidolon valamiféle árnyékfalat húzott fel a szobám körül. Tudni fogja, ha elmegyek.

– A pokolba. – Reven végigsimít a haján, és a falban lévő panel felé pillant. – És mi van, ha valaki más jön be vagy távozik? – tudakolja. – Azt is tudja?

– Nem hiszem.

– Biztos vagy benne?

Megborzongok.

– Nem.

Cain kezei az oldalához hullanak, és egymásra néznek Revennel. Azt hiszem, valahol az út során megtanulták ezt a „férfiak egymás közt” dolgot. Bármelyik pillanatban elkezdhetnek morgásokkal kommunikálni.

Végül felsóhajt.

– Gondolod, hogy mind a négyőnket ki tudsz vinni? – kérdezi Revent.

– Csak ha addig a pillanatig nem használom az erőmet. És akkor sem leszek képes messzire jutni.

Összeráncolom a homlokom. Tekintettel a külsejére, és arra, hogy nem vitt ki innen az első pillanatban, gondolom, még mindig elég gyenge. Ezért nem tudott hamarabb jönni? Mennyire volt rosszul, amikor elváltunk?

– Én elmegyek Achlysért, és visszahozom ide – mondja Cain. – Meren a szobájában marad, hátha Eidolon ellenőrizni készül idő közben, te pedig elrejtőzöl, aztán amikor visszaértünk, mindannyiunkat kiviszel. Megegyeztünk?

Némán fújok egy nagyot. Utálom ezt a tervet, de nem vagyok hajlandó hátrahagyni Achlyst. Eidolon megölné, csalinak használná, vagy valami elképzelhetetlenül borzalmasat tenne vele.

– A legjobb tippem az, hogy a börtönben van. Leírjam az utat?

Az ajka megrándul, a szemébe olyan csillogás költözik, amit már nagyon hiányoltam.

– Ki tanított téged a lopakodásra? Megtalálom.

A szemem forgatom.

– Azért nem árthat ismerni néhány részletet.

– Hallgatlak – józanodik ki.

Valamivel halkabban elmagyarázom, hogyan lehet a legkönnyebben és legbiztonságosabban megtenni az utat oda-vissza. Amikor befejezem, Cain kacsint egyet, majd távozik, és olyan magabiztossággal lép ki a rejtekfal mögül, át a szobámon, majd ki az ajtón, amit én távolról sem érzek. Követem, leülök az ágyamra, és ráveszem magam, hogy elszámoljak százig. Aztán még egyszer.

Eidolon sehol.

Talán csak engem érzékel?

A fal felé pillantok, ami mögött az Árnylidércem rejtőzik. Csak beszélni akarok Revennel, arra az esetre, ha valami baj történne, és menekülnünk kellene. Arra az esetre, ha ez lenne az utolsó közös pillanatunk. Kockázatos, de visszamegyek a rejtett szobába, becsukva magam mögött a panelajtót. Nem törődik azzal, hogy meglepettnek tűnjön.

Revenre nézve fájdalom nyilall a mellkasomban. Olyan kevés időnk van.

– Láttalak.

Az arckifejezésén zavarodottság villan; ez az egyetlen reakciója.

– Az üvegvirág, amit adtam neked, egy apró portál, emlékszel? Bár túlságosan apró és fodrozott ahhoz, hogy bármit átküldhessek rajta, néha láthattalak téged… vagyis, többnyire csak részleteket belőled. És… hallhattalak.

Persze csak eleinte. Mielőtt az erőm csökkenni kezdett.

Vesz egy nagy levegőt.

– Te hallottál engem? – kérdezem. Tudnom kell. – Éjjelente hívtalak. – Minden egyes éjszaka.

Ismerős a szeme mellett megránduló izom látványa.

– Egyszer.

A szívem kihagy egy ütemet. Hallott engem. Nem tudom, miért jelent ez olyan sokat, de így van. De… csak egyszer?

– Hosszú ideig túl gyenge voltam, és csak azt hallottam, amit Ei… – Elhallgat, és olyan arcot vág, mintha fájdalmai lennének. Gondolom, az árnyak még mindig nem szeretik, ha Eidolonról beszél. – Azt hittem, hogy csak megidézlek a fejemben, vagy talán egyik bajban lévő ember hangját hallom.

Az Eltűntekről beszél. Jelenleg mindannyian menekültek. Szükségük van rá. Még nálam is nagyobb szükségük van rá.

– Ha bajba kerülnénk a meneküléskor, azt akarom, hogy hagyj itt…

Két lépéssel odajön hozzám, arcomat két kezébe fogja, ujjai a hajamba csúsznak. Még sosem láttam tőle ilyen intenzív arckifejezést, ami azért elárul valamit.

– Nem hagylak el még egyszer.

Szétválasztásunk, akár egy belém vájt tompa kés, szüntelen kínzott az elmúlt hónapokban – látom az ő szemében is az elszántságot, ahogyan az ajkai összepréselődnek, érzem a keze sürgető szorításában. Így távol lenni tőle… fájt. Az egymás iránti új, még próbára sem tett érzelmeink miatt, vagy az árnyékrítus miatt, amit a gyógyulásom érdekében végeztünk, és a kapcsolat miatt, amit kialakított – nem tudom biztosan, hogy melyik miatt. A sebhelyeink összekötnek minket, azt hiszem. Bár még nem volt időnk felfedezni ezt a… köteléket kettőnk között.

Még mindig nem.

Az árnyékok az egyetlen gyertya halvány fényében megrebegnek, és egy arc – egy másik arc – vonásai futnak át az övén. Az egyik árny. Reven óceánkék szemébe kérlelhetetlen csillogás ül ki, tekintete éles lesz, mint az obszidiánüveg.

Nem. Ez nem Reven szeme.

A csuklója köré fonom a kezem, a hüvelykujjammal végigsimítok az ezüstös, ráncos hegeken, amelyek annyira hasonlítanak az enyémekhez. Ugyanúgy keletkeztek, csak régebben. Borzongás járja át őt és engem, mindkettőnket megszilárdít, és Reven visszatér hozzám, az árny pedig eltűnik.

– Rám túl nagy szüksége van ahhoz, hogy megöljön – nyögi ki. A „még” ott lóg a levegőben közöttünk. – De téged nem kaphat meg. Nem kaphat meg…

– Nem engem akar. – Nem igazán. A portálkészítő képességem jól jönne neki, de nagyjából ennyi. – Hanem téged. Téged és… – Ó, istennőm, milyen önző vagyok! Nem is kérdeztem a nővéremről. Az ajkamba harapok. – Hogy van Tabra?

A mozdulatlansága mindent elmond, amit tudnom kell. Rossz állapotban volt, amikor utoljára láttam. Reméltem, hogy Eidolon távolsága segít. Úgy tűnik, nem.

– Mondd csak…

Egy finom légáramlat – és a vérembe szivárgó hideg rettegés – figyelmeztet, mielőtt Eidolon hangja betölti a termet, visszhangozva a falakról:

– Tudtam, hogy előbb-utóbb eljössz érte.

Reven és én is megrándulunk, amikor a rejtekajtó, amit biztos, hogy bezártam, szélesebbre nyílik, és a király belép a titkos szobába, elzárva az egyetlen kiutat.

Eidolon lehajtja a fejét, szemei a düh viharos tengereként kizárólag Revenre fókuszálnak, majd folytatja:

– Nem sietted el.

A szívem a földre hull. Anyaistennő… Mindvégig csali voltam.

Reven előrelendül. Nem tudom, hogy ő vagy az árnyak irányítják-e a testét, de az ösztönöm arra késztet, hogy megragadjam a karját.

– Ne!

Nem ismétlődhet meg, ami legutóbb történt, amikor a király ellen harcoltunk. Nem állunk készen arra, hogy megküzdjünk Eidolonnal.

Reven rángatózó mozdulatokkal, egyik karjával szorosan a testéhez ránt. Árnyékok emelkednek körülöttünk, de ugyanolyan gyorsan el is tűnnek. Mintha már nem működnének. Reven felnyög, mintha fájdalmai lennének.

Eidolon arckifejezése önelégültté válik.

– Valami gond van?

A királyból árnyékkarok nyúlnak ki, mint a Faló – az egyetlen Pusztító, amivel valaha személyesen találkoztam – csápjai, és egyenesen felénk tartanak. Felém. Reven felé.

– Nem! – kiáltok fel.

Ami ezután történik, olyan gyorsan jön, hogy szinte észre sem veszem, már véget is ér. Felemelem a kezem, mintha meg tudnám állítani Eidolont. Reven vad, túlvilági vicsorgására a sötétség feltör, és elborít minket.

Az utolsó dolog, amit látok, az Eidolon elképedt dühe, ahogy az árnyékkarjai éppen csak elvétenek minket.

Második rész

Várakozó lépés

7.

Cserbenhagyók

Eltűnünk az árnyékban… a sötétség ostorcsapásszerű villanásában. Nem látom, hogy mozgunk, de utaztam már így Revennel korábban. Ugyanolyan érzés, bár legutóbb volt alkalmam átérezni, hogy mozgunk. Ezúttal azonban gyorsabb volt, akár egy pislogás. Tudom, hogy megtörtént, de olyan hirtelen állok Oaesys városa előtt, hogy ha a látvány nem változott volna meg, azt hinném, egy tapodtat sem mozdultunk.

Bámulom a város domborműre emlékeztető kontúrját, másfél kilométernyire vagy még messzebb onnan, ahol állok.

A felismerés, hogy mi is történt az imént, és a pánik buborékja áttör a sokkon. Olyan hang tör ki belőlem, amit fel sem ismerek, miközben előreszökkenek, hogy visszarohanjak a városba.

Reven átkarolja a derekamat, és a lábam a levegőben rúgkapál, ahogy megpróbálok elszabadulni.

– Otthagytuk őket! – kiabálok, próbálva kiszabadulni a szorításából. Otthagytuk Caint és Achlyst.

Minél jobban küzdök, annál erősebbé válik a szorítása.

Belevágom a könyökömet az oldalába. A nyögésére, ami elég fájdalmasan hangzik ahhoz, hogy áttörjön a pánikomon, megállok, és a férfira szegezem a tekintetem, aki az árnyékokon keresztül rángatott ki a palotából. Csakhogy végre rájövök, hogy Reven ugyanolyan kábultnak tűnik, mint amilyennek én érzem magam.

Most, hogy már nem próbálok menekülni, elenged, és megrázza a fejét.

– Vissza kell mennünk – mutatok rá.

Az ajkai komor vágássá préselődnek, de látom, hogy ennek kevesebb köze van ahhoz, hogy kit hagytunk cserben, mint ahhoz, hogy hogyan.

– Nem lehet.

– Mi? Csak…

– Nem tudok.

Megállok. Reven úgy néz ki, mint aki a halálán van. A homlokán gyöngyözik a verejték, és a bőre alatt még a három hold közül fent lévő egyetlen fényében is látszik a sápadtság.

Teljesen kimerült.

Összeszorított fogakkal hátrahagyom, és a város felé indulok. Amint Cain visszatér Achlysszal, helyettünk egy kellemetlen helyzet fogadja majd őket a lakosztályomban. Eidolon… istennőm, nem tudom, mit fog velük tenni.

– Csapdába sétálnak. Nem fogják tudni, hogy ott várakozik…

Reven gyorsan utolér, és a karjaimnál fogva elkap. Előrehajol, arcát az enyémhez tolja, még akkor is, amikor ellenállok a szorításának.

– Gondolkozz, Meren. Cain dühös lenne, ha visszaengednélek, és hagynám, hogy veszélybe sodord magad miatta.

– De ő megtenné értem – ellenkezek. A szavak belemarnak a torkomba. Meglököm a mellkasát, de alig mozdul. – Nem hagyhatom itt őket.

Harangok zúgása hallatszik az egész városban, de még itt, messze annak peremén, a sivatagban is. A palota riadója.

– Nem mehetsz vissza – mondja halkan.

Revenről a városra és vissza pillantok, és a szívem megszakad minden egyes hangtól, amit azok a nyomorult harangok kiadnak. Igaza van. Nem kockáztathatjuk, hogy bármelyikünk Eidolon kezébe kerüljön. Továbbra is tehetetlen vagyok.

Tehetetlen.

Istenem, de utálom ezt az érzést. Túlságosan jól ismerem – végül is, az életcélom kőbe volt vésve, mielőtt megszülettem volna –, de ez nem jelenti azt, hogy jól kezelem.

Frusztráció lüktet a véremben, és nem tudok mit kezdeni a felgyülemlett energiámmal. Megmarkolom Reven ingét. Képtelen vagyok itt hagyni őket. Képtelen vagyok…

– Mennünk kell. Most. – Elindul, és sietnem kell, hogy ne maradjak le.

Mint mindig, amikor küldetésen van, Reven céltudatosan jár, mint egy Pusztító, ami az óceánon átvágva keresi a közeli vizekre tévedő áldozatait. Sajnos nekem rövidebbek a lábaim, és a sivataghoz szokva is csak botladozom mellette.

– Várj. Gyalog megyünk? – Jelentőségteljesen lenézek a díszes és rendkívül alkalmatlan báli ruhámra.

– Van ruhám.

– Jó neked. – Nem értette a lényeget? Magam felé intek a kezemmel. – Nekem nincs.

– Úgy értettem, számodra.

– Ó. – Ez legalább valami. Még akkor is, ha az ő kacatjait kell magamra aggatnom. – De mégis, mi lesz így Cainnel és Achlysszal?

Nem lassít, és nem néz rám.

– Cain és én napokig együtt utaztunk ide. Volt időnk sokféle forgatókönyvet átgondolni. Megmutattam neki az utat a ciszternán keresztül, amit te használtál, hogy ki- és besurranj.

– Achlys talán még nálam is jobban ismeri a palotát – szökik ki a számon.

– Akkor van esélyük.

Kisvártatva már fújtatok és lihegek.

– Egy kicsit lassabban, ha nem akarsz félúton elhagyni. – Hiába próbálom megfékezni azokat, a szavak mégis elhagyják a számat. Segíteni próbál nekem, én pedig újra az elkényeztetett hercegnőt játszom.

Ez egy védekező ösztön. Vagy legalábbis ezt mondom magamnak.

Reven nem felel. Lassít, bár nem sokkal.

Lehet, hogy csak a szemem csal, és tudom, hogy gyorsan el akarunk innen tűnni, de mintha egy kissé… rángatózna.

– Tudod, akkor voltál ilyen, amikor először elraboltál. Nagyon gyorsan mentél. Persze akkor is követhettek volna minket, valószínűleg ezért siettél annyira. És azt hiszem, ezúttal ez nem számít emberrablásnak…

Elhallgatok, ahogy egyre jobban lelassul, bár még mindig nem néz rám. És az, hogy az arca egy maszk… egy kifejezéstelen maszk… tétovázásra késztet.

– Még mindig sokat fecsegsz, amikor ideges vagy. – Enyhén ívelt száját még csak el sem húzza, ahogy ezt mondja.

Nem, nem igaz. Már nem. Vagy talán csak most, hogy mellette vagyok. Vagy mert… mi történt azzal a férfival, aki úgy csókolt a palotában, hogy elállt tőle a lélegzetem? Azt se tudom eldönteni, hogy ezt szeretettel vagy ingerülten mondta-e.

– Ki mondta, hogy ideges vagyok?

Felhangzik egy nevetés, ami biztos vagyok benne, hogy a hitetlenkedését fejezi ki, és ismét gyorsít a tempón, miközben valamit motyog az orra alatt.

Megbotlok, aztán futnom kell, hogy újra felzárkózzak.

– Most mi az?

Egy pillanatig nem válaszol, aztán így szól:

– Ha Cain hamarabb ér oda, ahol a lovakat hagytuk, azt egész életemben hallgathatom.

Teljesen biztos vagyok benne, hogy nem ezt mondta, de értem, hogy most nem alkalmas az idő arra, hogy a kapcsolatunkról beszélgessünk, ezért annyiban hagyom. Kivéve, hogy megint túl gyorsan megy. És olyan zordan viselkedik, hogy én is kezdek ugyanolyan feszült lenni, mint ő.

– Hé! – nyúlok a karja után.

Megáll, és ellép az érintésem elől – olyan látványosan, amit lehetetlen félreértelmezni. Ez fáj.

– Oké. Mi van veled? – kérdezem, de választ nem kapok rá.

A keze a csípőjére vándorol, és a földet bámulja. Miért nem néz rám?

– Reven? – Nem próbálom újra megérinteni.

Az állkapcsa megfeszül.

– Az…nem én voltam. Nem én juttattam ki magunkat a palotából. Nem én irányítottam az árnyékokat.

8.

Ha nem te,
akkor…

Nem értem. Nem Reven hozott ki minket az árnyékokon át a palotából? Az biztos, mint a napfelkelte, hogy nem Eidolon tette.

– Ez meg mit jelentsen?

– Nem tudom. – Végre rám néz, és látom, ahogy az aggodalom vonalakat vés a szeme köré.

Nem tudja. Hogy lehetséges ez?

– Össze akarsz zavarni?

– Nem.

– Akkor rám akarsz ijeszteni?

Kissé dühösen felmordul.

– Nem. Bár mint mindig, most is jobban kellene félned, mint amennyire teszed.

– Jobban leplezem, mint a legtöbben – viccelődöm. Ezúttal nem a merő szarkazmus beszél belőlem. Hónapok óta egyenesen rettegek, és senki sem tudott róla.

Nem vidám a horkantása.

– Tudtam, hogy ingatag az önuralmam, de azt nem, hogy ennyire rossz lenne.

– Mennyire rossz a rossz?

– Megpróbáltam kihozni magunkat, de nem sikerült.

Ez tényleg rossz.

– Az árnyak állítottak meg, vagy Eidolon?

– Nem tudom.

– Akkor… az árnyak hoztak ki minket onnan? – Ennek semmi értelme, de meg kell kérdeznem.

Zaklatott kézzel végigsimít a haján, tüskés csomókba felborzolva tincseit.

– Meren, azt próbálom elmondani, hogy az egészről fogalmam sincs.

Szerintem nagyon megrázta a dolog.

Csak azt nem értem, miért. Bármi is történt, biztonságban kijutottunk, nem igaz?

– Talán ösztönösen csináltad?

Velem is előfordult, amikor elkezdtem ismerkedni a homok feletti hatalmammal.

– Talán.

Csalódottan fújtatok egyet.

– Az árnyak vissza akarnak térni Eidolonba, tehát nem tennének ilyet. Az egyetlen, akinek szintén hatalma van az árnyékok felett, az Eidolon, és ő biztosan nem segítene – töprengek. Aztán közelebbről is megnézem az arcát. Már korábban is átvették az árnyak az uralmat felette anélkül, hogy rájöttem volna.

Elkapja az óvatos tekintetemet, és elfintorodik.

– Én vagyok az.

– Ki az az én? – Úgy hangzik a kérdésem, mint egy rossz vicc.

– Reven.

Hogyan hihetném ezt el?

– Tényleg szükségünk van valamilyen titkos kódra vagy valamire, ami segít mindkettőnknek biztosra menni.

Nem mond semmit.

– Nem viccelek.

– Értem. – Szünetet tart, majd két ujjával megkocogtatja a csuklóján lévő ezüstös hegeket.

Felvonom a szemöldökömet.

– Ez akarna lenni a…

– A jel. Igen. – A város felé pillant. – Tovább kell mennünk.

Más szóval, ne húzd az időt, mert nem szeretnénk, ha a király ránk találna. Remélhetőleg Eidolon nem tudja máris, hol vagyunk. Az árnyékutazás vajon hagy nyomot? Már nyitom a számat, hogy megkérdezzem, de aztán gyorsan becsukom. Őszintén szólva inkább nem szeretném tudni.

A következő fél órát csendben töltjük, bár én folyton az arcára pillantgatok. Inkább érzem, mint látom, hogy hasonló pillantásokat vet rám. Ő sokkal finomabban teszi, mint én.

Hozzám hasonlóan ő sem mond semmit. Egy idő után a távolba mutat:

– Ott.

A horizonton négy ló vár ránk. Az egyik málhás, szóval ha Cain eljut hozzánk Achlysszal, ki kell találnunk valamit. Egy vízzel teli lyuk mellett állnak – Cain műve, efelől semmi kétség.

Az imperiumoknak két fajtájuk van: a hyloraek, akiknek hatalmuk van a kézzelfogható elemek, mint a levegő, a kő vagy a tűz felett, és az enfernaek, akiknek hatalmuk van a megfoghatatlan elemek, mint a lelkek vagy az elmék… vagy az árnyékok felett. Cain hozzám hasonlóan hylorae, csak ő a vizet manipulálja, míg én a homokot.

Még mindig nem szoktam meg, hogy a fiú, akit gyerekkoromban bálványoztam, erővel rendelkezik. Mondjuk, nem meglepő, hisz mindkét szülője imperium volt, és ez a vérrel öröklődik. Inkább csak olyan, mintha mindketten hirtelen felnőttünk volna, és én nem szoktam volna hozzá a változásokhoz.

Nyomát sem látni azonban neki, ahogy Achlysnak sem.

– Tessék. Vedd fel ezeket. – Reven ruhákat húz elő az egyik nyeregtáskából, aztán hátat fordít.

Értetlen fintort intézek felé. Mintha nem látta volna még a testemet. Gyorsan átöltözök.

Vándor-ruhát hozott nekem, bár a rozsdavörös szín azt mutatja, hogy nem az Éneklő Dűnékből, ahol Cain zarifátusa általában kóborol, hanem a Karmazsin-sivatagban található zarifátusból kölcsönözte. Sokat kellett menniük, hogy feljussanak oda.

Mégis, ez jobban illik a sivatagba, mint a névnapi ruhám, amelyet egy kupacban hagyok a homokban, és végre boldogan lélegezhetek a fűzőnek nevezett kínzóeszköztől szabadulva. Az új ruhám nem áll jól, de nem érdekel. Hálás vagyok, hogy egyáltalán gondolt rá, hogy hozzon nekem néhányat.

– Most már nyugodtan idenézhetsz.

Nem kerüli el a figyelmemet, ahogy megfeszülnek a vállai, de úgy teszek, mintha nem venném észre, és a város irányában fürkészem a látóhatárt.

– Meddig várhatunk?

– Nem sokáig. – A horizont felé pillant, ahol a napfény első sugarai már kezdenek átbújni az éjszakán. Elég sokáig sétáltunk.

Keresztbe teszem a karjaimat, és tovább meredek magam elé.

Kérlek, hagyd, hogy kijussanak.

A nap fokozatosan emelkedik az égre, először szürke és levendulaszínnel, majd rózsaszínnel és sárgával, végül pedig a teljes napfelkelte fényességével világítja meg a világot.

De még mindig nem látni Caint és Achlyst.

Reven rávesz, hogy egyek valamit, de egyébként nem beszél. Annyira elterelődik a figyelmem, hogy alig kóstolom meg a kezembe nyomott szárított húst és a sűrű tésztájú kenyeret, amit aztán a Cain rögtönzött kútjából nyert, meglepően hűvös vízzel öblítek le.

Reven nem szándékozik sokáig várni. Ennyit látok rajta.

– Várjunk az árnyékban – mondja.

Ügyes mozdulatokkal felállít egy hosszú szövetdarabot, az egyik ló nyergét használva horgonyként, és két kihúzható rúddal lényegében egy kis sátrat hoz létre.

Megköszörülöm a torkomat.

– Ez egy Vándor-trükk.

– Tudom.

Hát persze. Hisz tőlük tanulta, ahogy én is.

– Tudtad, hogy Nova matematikai rendszerének nagy része tőlük származik? – Ó, istennőm, ennél jobb téma tényleg nem jut az eszembe? Matematikai rendszerek?

Ahelyett, hogy válaszolna, inkább magához int.

Háttal egymásnak támaszkodunk. Szintén egy Vándor-trükk. A távolban megragadja a tekintetemet a föld árulkodó hullámzása. Még egyszer odahunyorítok, hogy megbizonyosodjak róla.

– Látod azt?

Egy pillanatra odafordul, hogy megnézze. Aztán egy újabb morgás – az istennő se tudja, hogy ez most érdeklődés vagy elismerés akart-e lenni.

– Ez egy terravore – folytatom. – Egész dűnéket képesek mozgatni. – Nézzük, ahogy a hatalmas földalatti lény megjelenik, és a homok elválik egy sötét, bőrszerű fenevad előtt, amely lapát alakú fejét az ég felé íveli egy olyan trombitaszót hallatva, amelyet innen is tisztán hallani. Pénzfeldobás, hogy ez épp diadal vagy figyelmeztetés jele.

– Tudom.

Rendben…

– Akkor azt is tudod, hogy ha nem temetnek el élve, akkor megesznek. – A terravore eközben a távolban elégedetten visszaássa magát a földbe. – De ne aggódj. Túl messze van.

– Már találkoztam eggyel.

Leesik az állam, és örülök, hogy mögöttem van, és nem lát.

– Tényleg? – Szerencsés. Eddig csak messziről láttam őket. Hatalmas testük úgy kavarta fel a szárazföldet, mint az óceán hullámai.

– Nem végződött jól a terravore számára. Vagy Eidolon azon szakasza számára, amely épp a környéken járt.

– Ó. – Újabb kérdéseket akarok feltenni sokatmondó válasza hallatán, de a félénkség egyre erősödő rohama elhallgattatja a nyelvemet. Elgondolkodom azon, hogy miért van ez így.

Nem kell sokat gondolkodnom.

Ezernyi kétely gyűlt fel bennem a király foglyaként a palotában töltött idő alatt. Hónapokig tűnődtem azon, hogy vajon ami Reven és köztem volt, az valódi volt-e. Esetleg csak a pillanat heve, reakció a ránk nehezedő nyomásra, vagy ami még rosszabb… Mi van, ha számomra az egész valóságosabb volt, mint számára?

Átadtam magam ennek a férfinak. Testestül-lelkestül. És azóta minden éjjel róla álmodom. Még mindig érzem az érintését, az ajkait, és hallom a hangját… Próbálok nem vonaglani, de most elképzelem, ahogyan hozzám ért, és ahogyan rám nézett. Mintha valami értékes dolog lettem volna.

A szobámban adott csókot leszámítva – amiről kezdem azt hinni, hogy talán csak a megkönnyebbülés eredménye volt –, a viselkedése ezen az éjszakán zavarba ejtő. Távolságtartó, ami nyugtalanságot kelt a zsigereimben.

Talán meg kellene mondanom neki, hogy hiányzott? Mert hiányzott. Minden olyan gyorsan történt köztünk, de ez az igazság. Hiányzott.

De mi van, ha ő nem így érez?

A kínos szó távolról sem fejezi ki, jelenleg hogyan érzem magam.

– Szóval – próbálok ismét beszélgetést kezdeményezni, ujjaimmal közben szitálva a homokot. – Mivel töltötted az idődet a sivatagomban?

Egy szívdobbanásnyi csend után felharsan a nevetése.

– A palotában töltött időd a parttalan csevejek szintjére alacsonyított le téged.

Úgy értem, mi mást mondhatnék még? Hé, emlékszel, amikor a karjaidban szétszedtél, mielőtt minden felrobbant körülöttünk? Van valami ötleted? Hogy hívjalak? A barátomnak? A szeretőmnek?

Felejtsük el. Szörnyen hangzik, még a fejemben is.

– Nem sok mindent adsz nekem, amivel dolgozhatnék – morgom.

– Kettőnk közül nem én vagyok a beszédesebb. – A hangja olyan száraz, hogy nem tudom elfojtani a kuncogásomat.

– Hiányzott az elmúlt hónapokban a szótlanságod. – Amilyen sebesen eszembe jutnak, azonnal el is hagyják a szavak a számat, mielőtt még végiggondolhatnám azokat. A felismeréstől az ajkamba harapok.

Talán amúgy sem kellene most az érzelmi bizonytalanságommal foglalkoznunk. Az időzítés, hogy ezt felhozzuk, teljesen rossz. Cain és Achlys veszélyben vannak. Cserben hagytuk őket. Eidolon bármelyik pillanatban ránk találhat. Én meg csak itt ülök, és az jár a fejemben…

Melegség önti el az arcom.

Mert arra gondolok, hogy bemászom Reven ölébe, és visszatérek a korábban váltott csókunkhoz. Mintha szükségem lenne arra az érintésre, hogy megnyugodjak, ami a legjobb esetben sem jellemző rám, a legrosszabb esetben pedig szánalmas. Ha tehetném, a homokba temetném az arcomat, hogy elrejtsem a bőrömön melegedő kínos érzést, de akkor tudná, hogy valami baj van.

Eidolon talán már végzett a barátaimmal, én meg a kapcsolatunk állása miatt aggódok.

Szörnyű. Ember. Vagyok.

– A poklokba – motyogja Reven a hátam mögött.

Legalábbis szerintem ezt mormolja.

– Mi az?

Háta az enyémhez feszül, és elég sokáig hallgat, hogy újra elkezdjek belülről vonaglani.

– Azt mondtam, hogy a poklokba – mondja végül. Hangosabban. Vicsorogva, ahogy emlékszem rá. Ilyen volt Wildernyss erdeiben, miután elrabolt. Így hallom álmaimban a hangját, és ez mosolyra fakaszt.

Még akkor is, ha a gyomromban lévő csomók ismét egy kissé jobban összeszorulnak.

– Mi van a poklokkal? – Próbálok lazának tűnni, és értelmetlen mintát rajzolok a homokba az ujjammal.

– Az egyikben vagyok. Most is.

Mosolyom kiszélesedik, leginkább a rám törő megkönnyebbülés miatt. Mert ugyanolyan kínosnak és zavartnak hangzik, mint amilyennek én érzem magam. Lehet, hogy őt is hasonló kérdések foglalkoztatják?

– Nova egére, mi a fenéért…

A következő pillanatban már nem háttal ülök neki. Nem vagyok teljesen biztos benne, hogy az árnyékokat vagy a karjait használta, de az ölében ülök, az ujjai a hajamba túrnak, és tengerkék szeme kékeszöld tűzzel világít, ahogy rám bámul; azzal a heves tekintettel, amit már jól ismerek.

– Tudod, hogy miért.

Hála az istennőnek.

Remegő gyomorral felemelem a kezem, hogy végigsimítsam az arccsontját, végigsimítsak az állkapcsán lévő szőrszálakon, és az ajkán, amely az egyetlen puha része csupa kemény szög és vonal arcának.

– Hiányoztál.

Nagyot nyel.

– Lehetséges, hogy annyira hiányzik valaki, akit alig volt időm megismerni, hogy kényszerítenem kelljen magam, hogy egyek?

Ráadásul minden egyes nélküle töltött nap során.

A szeme mögött valami tétova dolog kavarog.

Egy feszült pillanat után a teste megfeszül az enyém alatt; felnyög, közelebb ránt és megcsókol. Nem keményen és gyorsan, kétségbeesetten és aggódva, ahogy én érzem magam. Ez a csók lágy.

Kiváló.

Belesóhajtok. Igen. Erre volt szükségem…

Hirtelen visszahúzódik, arca olyan konfliktustanulmány, amely tőrként csapódik fiatal, tapasztalatlan szívembe.

– Nem kellene. Nem szabadna.

Megmerevedek, hátradőlök a szorításában, és az arcát fürkészem. Nem kellene? Mi volt ez az előbb, akkor? Kinyitom a számat, hogy megkérdezzem, csakhogy az amulettem – amely szinte azóta hideg és érzéketlen, mióta Eidolon a nyakamba akasztotta a sajátját – felvillan a bőrömön.

Az egész testemet átjáró, borzongáshoz hasonló érzés tudatja velem, hogy az erőm visszatér hozzám. Mintha minden egyes homokszem, még a keményre tapadt talajban is, ahol vagyunk, élne és hozzám tartozna. Nem csak érezhetem, parancsolhatok is nekik. A föld megremeg alattam. Vagy legalábbis úgy érzem.

A kezemet a mellpántom alatt lévő kemény csomóra teszem. Mindenható istennők. Az amulettem volt az oka? Nem lehet véletlen, hogy felforrósodott, és az erőm visszatért. Nem viselhettem Eidolon közelében – ezért apadt volna el? De nem, ez nem lehet igaz. Éveket töltöttem virágkészítéssel a sivatagban, mielőtt Omma nekem adta az amulettet.

És mégis, miután hónapokig nem viseltem, beteszem a mellpántomba, és tessék, visszatér az erőm.

Ennek semmi értelme.

– Meren? – Reven keze rám szorul, a hangjában aggodalom csendül. – Mi a baj?

Valami keményen a hátamnak puffan, majd a földre esik, a térdem mellé. Egy sárgolyó. Megcsóválom a fejem, és látom, hogy Cain hat lépésre áll tőlem, mellette két nehéznek tűnő zsák a földön, arcán a düh és… igen… megint csak a becsapottság.

– Otthagytatok minket.

9.

Megbékélés

Cain ránéz Revenre. Nyilvánvaló, hogy minden szemrehányás az én Árnylidércemre hárul azért, ahogyan kijutottunk a palotából. És valószínűleg a csókolózásért is.

A megkönnyebbülés, úgy tűnik, majdnem olyan fájdalmas tud lenni, mint az aggodalom és a bűntudat, és azzal fenyeget, hogy széthasít.

Reven kezei a csípőmbe vájnak, ahogy szorosabban megragad.

– Követtek?

– Cseszd meg! – vág vissza Cain.

Árnyékhegem baljósan megrándul. Azt hiszem, azért, mert Reven is összerándul.

– Hála az istennőnek, hogy ideértél – mondom sietve. Egy szempillantás alatt kiugrok Reven öléből, és odasietek. De Cain még mindig azzal van elfoglalva, hogy a vállam fölött bámuljon.

– Nem neki köszönhetően – veti oda rám sem hederítve Revennek, aki, úgy hallom, szintén talpra áll. – Szerintem szándékosan csináltad.

A halk morgás a hátam mögött rossz előjel.

– Ide figyelj, te elkényeztetett…

Beékelődöm a két férfi közé, akik úgy állnak egymással szemben, mint a kutyák egy húsdarab fölött, de a tekintetemet továbbra is Cainre szegezem.

– Eidolon felfedezett minket. Revennek nem volt más választása.

Cain kissé hátrahőköl, mintha meglöktem volna; tekintete a vállam fölé vándorol, majd vissza rám. Egy pillanat múlva, bár még mindig nem mond semmit, az, ahogyan kissé megnyugszik, azt mutatja, hogy elfogadja ezt.

– Hol van Achlys? – kérdezem.

Achlys előbújik Cain mögül, és szemmel látható remegéssel szemléli Revent. Nem csoda, ha belegondolok, elvégre az árnyak irányították legutóbbi találkozásukkor. És amit Eidolon tett velünk… alig néhány órával ezelőtt történt.

– Semmi baj – nyújtom felé a kezem. – Jól vagy? – kérdezem. Ha csak egy haja szála is meggörbült, egyenesen a pokol mélyére küldöm Quintent.

Miután egy másodpercig kettőnk között pillantgatott, rám összpontosít.

– Nem esett bajom.

Hála az istennőknek. Megkönnyebbülésemben úgy érzem, soha nem láttam még ilyen gyönyörű látványt. A nap fénye lángoló rézszínnel emel ki néhányat rövid hajtincsei közül. Ráadásul valahogy… ragyog. Erősen szeplős, szinte alabástromszínű bőre akár világítótorony is lehetne a fényben.

Gyakorlatilag félrelököm Caint az útból, és a kezei után nyúlok, de ő leborul előttem.

– Annyira sajnálom! Csak segíteni akartam neked megtalálni a könyvet.

– A könyvet? – kérdezi élesen Reven.

Nem veszek tudomást róla, térdre ereszkedem.

– Tudom. Nem a te hibád.

Felemeli a fejét, és az arcán legördülő könnyek láttán elszorul a szívem.

– Azt hittem, azt fogják gondolni, hogy a munkámat végzem.

– Megpróbálta megkeresni a könyvét? – tudakolja Reven.

– Ömm, milyen könyvről beszélünk? – száll be Cain is.

Achlys könnyei azonban továbbra sem apadnak. Közelebb húzódom hozzá, és átkarolom, amitől elakad a lélegzete. Lehet, hogy nem az én birodalmamból származik, hanem Tropikisból, de elég régóta van itt ahhoz, hogy tudja, milyen jelentőséggel bír az érintés Arydban. Ráadásul én vagyok az uralkodója. Technikailag.

– Te csak segíteni akartál – suttogom neki. Eleve nem kellett volna beszélnem neki a könyvről. Ez az én terhem volt, és csakis az enyém. Hagytam, hogy a frusztrációm, amiért sehova sem tudtam elmenni a király tudta nélkül, elhatalmasodjon rajtam.

Egy másodperc múlva Achlys vesz egy nagy levegőt, majd bólint. Elengedem, hátradőlök, és egymásra mosolygunk, miközben az ujjával letörli a könnyeit. Aztán mindketten felállunk.

Ránézek Revenre.

– Nem találtuk meg.

Hosszas bámulás után bólint. Szánalmas, hogy még a szúrós tekintete is ennyire hiányzott?

– Követett bárki? – kérdezi Caintől.

Achlys – valószínűleg Cain ökölbe szorított keze láttán – úgy dönt, hogy közbelép:

– Lementünk a ciszternához, ő pedig kihozott onnan. Együtt navigáltunk végig a városon. Senki sem követett minket.

– Biztos vagy benne? – Reven a mögöttük elterülő sivatagot fürkészi. Legalább a nap kisütött. Nincs árnyék, amit Eidolon kihasználhatna itt, a sivatag ezen viszonylag sík részén. A nagyobb dűnék, ahol Cain zarifátusa általában letáborozik, tőlünk délre és keletre vannak.

– Amennyire csak lehet – csattan fel Cain. – De most már mindenképpen el kellene tűnnünk.

Egy újabb szívdobbanásnyi fürkészés után Reven biccent, és mindketten a lovak felé veszik az irányt.

Én azonban Cain elé lépek, és egy pillantást vetek Revenre, hogy megértse, mit fogok kérdezni.

– Elkezdenél összepakolni, és adnál nekünk egy percet?

Nem veszi le a tekintetét Cainről.

– Ne tartson sokáig.

Abban a pillanatban, ahogy elmegy, úgy érzem, hogy… elvágtak. Más, mint a távolság. A hasamban kezdődik, vagy talán a sebhelyemben, és kifelé terjed.

Figyelem Reven hátát, ahogy elvonul. Vajon mi jár a fejében? Nem számít, addig úgysem tudom helyrehozni, amíg nem tudok vele négyszemközt beszélni. Szembefordulok a legjobb barátommal, aki ezalatt végig mögöttem állt – és akit ismét megbántottam. Figyelmem azonban továbbra is Revené. Hallom távolodó lépteit, aztán ahogy elkezdi lebontani ideiglenes sátrunkat. Achlys odamegy hozzá, hogy segítsen neki.

Cain nem mozdul; sötét szeme az arcomat tanulmányozza, de nem mosolyog. Hová lett a mosolya?

– Jól vagy? – kérdezi.

Megvonom a vállam. Fizikailag nem bántottak, és Eidolon soha nem hálta el a „házasságunkat”. Néhány seb azonban nem látszik kívülről.

Erre bólint, mintegy magának.

– Féltél?

Ezt kérdezte már tőlem egyszer. Amikor a nővére, Pella, belelökött egy kútba, és majdnem megfulladtam. Egy részem be akarja vallani, hogy minden éber percem rettegéssel töltöttem. Szörnyű kém lennék.

De ezt nem mondom el neki, mert vissza akarom kapni azt a fiút, aki nem így, homlokráncolva néz rám; hanem aki cukkol, hízeleg és bájolog. Örökre elment volna? Vagy túlságosan megnehezítem neki, hogy olyanok legyünk, mint régen?

– Nem féltem – mondom, remélve, hogy emlékszik rá, hogy ez volt a válaszom a kút után. – A hercegnők nem ijednek meg könnyen. Te féltél?

Egy pillanat múlva Cain felnevet, és megrázza a fejét. Emlékszik még? Aztán egy mosolyt villant rám, amely bár tele van az ő sajátos arroganciájával, meg tudom állapítani róla, hogy inkább kötekedés, mint igazság. Olyannyira Cainhez illő ez, hogy kénytelen vagyok visszavigyorogni. Nekem is hiányzott.

– Persze hogy nem féltem – mondja. – Én…

– Elpusztíthatatlan vagyok – mondjuk egyszerre. Emlékezett. Ekkor végre közelebb lépek hozzá, és átkarolom a derekát. A Vándorok kenyerébe sütött fűszerek és homok illata lengi körül. Az ismerős érzéstől égni kezd a szemem. Csak néhányszor öleltem át így, többnyire kislánykoromban. Remélem, megérti, hogy így kérek bocsánatot, és egyben megkönnyebbülök, hogy megúszta. Egy pillanat múlva elernyed, és átölel.

Ez már a második alkalom, hogy megmentett. A harmadik, ha a palotait is beleszámoljuk, mielőtt Reven árnyékai kiütötték.

– Köszönöm.

Az állát a fejem tetejére ereszti, és így állunk, amíg Reven nem mond valamit a mostanra mögöttünk álló Achlysnak. Semmi fontosat, de mindketten tudjuk, hogy nincs vesztegetni való időnk.

Eidolon még mindig túl közel van ahhoz, hogy megnyugodjunk.