Iszaak Babel

Odesszai történetek
és más elbeszélések

– részlet –

A szövegeket az alábbi magyar kiadások
felhasználásával közöljük:

Iszaak Babel: Lovashadsereg és egyéb elbeszélések.
Fordította Elbert János és Wessely László.
Budapest, 1972, 1981, Európa Könyvkiadó.

Iszaak Babel: Odesszában ezt így csinálták és más elbeszélések.
Fordította Wessely László, illusztrálta Szántó Piroska.
Budapest, 1980, Magyar Helikon.

Iszaak Babel művei.
Válogatta és a jegyzeteket írta Gereben Ágnes.
Budapest, 1986, Európa Könyvkiadó.

Fordította
ELBERT JÁNOS
WESSELY LÁSZLÓ

© Elbert János jogutódja, 2022

Wessely László jogutódjait a megjelenésig nem sikerült
megtalálnunk, a jogdíjakat külön kezeljük

Odesszai történetek

A király

Az esketés véget ért. A rabbi leereszkedett a karosszékbe, aztán kiment a szobából, és megpillantotta az egész udvar hosszában felállított székeket. Annyi szék volt ott, hogy még a kapun túlra, a Goszpitalnaja utcára is jutott belőlük. A bársonnyal leterített asztalok úgy tekeregtek az udvaron, mint a tarka hasú kígyók, és ezek a narancs- és vörös színű bársonyfoltok vastag hangon énekeltek.

A lakásokat konyhákká alakították át. A füstös ajtókból vastag, mámoros és pufók lángok csapdostak ki. Füstös fényüknél vénasszonyarcok, löttyedt női tokák, maszatos mellek sütkéreztek. Véres rózsaszínű veszettkutya-tajték, rózsaszínű verejték csorgott végig ezen a duzzadó, édeskés bűzt árasztó emberi hústömegen. Három szakácsnő meg a mosogatólányok hada készítette a lakodalmi vacsorát, s felettük uralkodott a nyolcvanéves és púpos Rejzl, hagyományosan, akár a tóratekercsek.

A vacsora előtt az udvarra besomfordált egy fiatalember, akit a vendégek nem ismertek, Benya Kriket kereste. Félrevonta Benya Kriket.

– Ide figyeljen, Király – kezdte a fiatalember –, egypár szavam volna magához. Engem Hanna néni küldött a Kosztyeckaja utcából.

– No, jól van – válaszolta Benya Krik, más néven a Király. – Mi légyen az a pár szó?

– A kerületbe tegnap új rendőrkapitány érkezett, Hanna néni azt üzeni magának…

– Erről már tegnapelőtt tudomást szereztem – válaszolt Benya Krik –, mondja tovább.

– A rendőrkapitány egybegyűjtötte a kerületi rendőrség személyzetét, és ott beszédet mondott.

– Új seprű jól seper – válaszolt Benya Krik –, razziát akar rendezni. Mondja tovább.

– Hát azt tudja, Király, hogy mikor lesz a razzia?

– Holnap.

– Király, ez ma lesz.

– Hát ezt meg ki mondta neked, öcskös?

– Hanna néni mondta. Maga ismeri Hanna nénit?

– Ismerem Hanna nénit. Mondd tovább.

– A rendőrkapitány összegyűjtötte az embereit, és beszédet intézett hozzájuk. „Meg kell fojtanunk Benya Kriket – mondotta –, mivelhogy ott, ahol uralkodó császár van, ott nincs király. Ma, amikor Krik férjhez adja a nénjét, és valamennyien ott lesznek, ma kell rajtaütnünk.”

– Mondd tovább.

– A hekusok erre megszeppentek. Azt mondták: „Ha ma razziázunk ott, amikor ünnepel, akkor feldühítjük Benyát, és sok vér fog folyni.” A rendőrkapitány erre ezt mondta: „Az önérzetem drágább nekem.”

– Nos, mehetsz – válaszolt a Király.

– Mit mondjak Hanna néninek a razziáról?

– Mondd meg: Benya tud a razziáról.

És ez a fiatalember elment. Nyomába megindultak hárman Benya barátai közül. Azt mondták, egy fél órán belül visszatérnek. És egy fél órán belül vissza is tértek. Ennyi történt, semmi több.

Az asztalhoz nem kor szerint ültek. Az ostoba öregkor éppoly szánalmas, akárcsak a gyáva fiatalkor. De nem is vagyoni állapot szerint ültek le. A nehéz bugyelláris bélését könnyekből varrják.

Az asztalfőn a vőlegény meg a menyasszony foglalt helyet. Az ő napjuk volt ez. A második helyen a Király apósa, Szender Eichbaum ült. Ehhez neki joga volt. Szender Eichbaum történetét ismerni kell, mert ez nem egy olyan egyszerű történet.

Hogyan esett meg, hogy a betörő Benya Krik, a betörők királya, Eichbaum veje lett? Hogyan lett egy olyan ember veje, akinek egy híján hatvan fejős tehene volt? Mindez már olyan gengszterdolog volt. Alig egy éve annak, hogy Benya levelet küldött Eichbaumnak:

„Möszjő Eichbaum – állt a levélben –, szíveskedjék holnap reggel húszezer rubelt letenni a Szofijevszkaja utca 17. számú ház kapualjába. Amennyiben ezt nem teszi meg, akkor valami hallatlan dolog vár Önre, és egész Odessza csak Önről beszél majd. Tisztelettel Benya, a Király.”

Három levél maradt válasz nélkül, egyik világosabb a másiknál. Ekkor Benya intézkedni kezdett. Egy éjjel kilenc, hosszú bottal felfegyverzett ember jelent meg Eichbaum udvarán. A botok vége kátrányba áztatott kenderkóccal volt betekerve. Kilenc szikrázó csillag gyúlt ki Eichbaum jószágudvarán. Benya leverte a lakatot, és a teheneket egyenként kivezette az istállóból. A küszöbnél egy késsel felfegyverzett legény várt, egy ökölcsapással felfordította a tehenet, s kését a az állat szívébe merítette. A vérrel elöntött földön virágba szökkentek a fáklyák tűzrózsái, s lövések zaja csattant. A lövésekkel Benya a tehénistállóhoz rohanó cselédséget kergette szét. Példáját követte a többi betörő is, de csak a levegőbe lövöldöztek, mert ha nem a levegőbe lövöldöznek, még megölhetnek valakit. S amikor halálos bőgéssel a hatodik tehén is odarogyott a Király lába elé, ekkor egy szál alsónadrágban Eichbaum rohant ki az udvarra, és megkérdezte:

– Mi lesz ebből, Benya?

– Ha nem kapom meg a pénzt, maga tehén nélkül marad, möszjő Eichbaum. Ez olyan biztos, mint hogy kétszer kettő négy.

– Benya, gyere be velem a házba.

És bent a házban megegyeztek. A leölt teheneket felesben megosztották. Eichbaumot biztosították a sérthetetlenségéről, és erről körpecsétes írást állítottak ki neki. De a csoda csak később következett be.

A támadás idején, azon a szörnyű éjszakán, amikor ott bőgtek a leszúrt tehenek, és a kisborjak ott csúszkáltak anyjuk vérében, mikor a fáklyák csak úgy járták a boszorkánytáncot, és a csoszogó fejőnők a barátságos browningok csöve előtt sivítoztak, azon a szörnyű éjszakán kiszaladt az udvarra az öreg Eichbaum lánya, Cilja, csipkés hálóingben. S a Király győzelme egyben veresége is lett.

Két nap múlva Benya minden előzetes értesítés nélkül visszaküldte Eichbaumnak az elvett pénzt, s még aznap este meglátogatta. Narancsszínű öltöny volt rajta, kézelője alól briliáns karkötő csillogott; belépett a szobába, köszönt, és Eichbaumtól megkérte a lányának, Ciljának a kezét. Az öreget enyhe gutaütés érte, de talpra állt. Az öregben még ott feszengett vagy húsz évre való élet.

– Ide figyeljen, Eichbaum – mondta neki a Király –, ha meghal, az első zsidó temetőbe temettetem el, közvetlenül a főkapu mellett. Rózsaszín márványból állítok magának síremléket, Eichbaum. Megteszem magát a Brodszkij zsinagóga elöljárójává. Ide figyeljen, Eichbaum, felhagyok a szakmámmal. Belépek magához társnak. Kétszáz tehenünk lesz, Eichbaum. Megölöm valamennyi tejtermelőt, magát kivéve. Egy tolvaj se teszi be a lábát abba az utcába, amelyikben maga lakik. Villát építtetek magának a tizenhatodik állomásnál. És ne felejtse el, Eichbaum, hogy fiatalkorában maga sem volt valami szent életű rabbi. Arról, hogy ki hamisította meg a végrendeletet, jobb, ha nem beszélünk hangosan. És Király lesz a veje, nem valami takonypóc, hanem Király. Hallja, Eichbaum?

És mivel szenvedélyes volt, és mivel a szenvedély uralkodik a világok felett, Benya Krik elérte, amit akart. A fiatal házasok három hónapot töltöttek a dús Besszarábiában, szőlőskertek, bőséges ételek és szerelmi verejték közepette. Utána Benya visszatért Odesszába, hogy férjhez adja nővérét, a negyvenéves, strúmától szenvedő Dvojrát. S miután elbeszéltük Szender Eichbaum történetét, visszatérhetünk a Király nővére, Dvojra Krik lakodalmához.

Ezen a menyegzőn pulykát, sült csirkét, libát, töltött halat meg hallevest szolgáltak fel, amelyben gyöngyházfénnyel csillogtak a citromtavak. A halott libafejek felett buja tollazatként bólogattak a virágok. De vajon az odesszai tenger tarajos hullámai sült csirkéket vetnek-e a partra?

S azon a csillagos sötétkék éjjelen mindaz, ami a mi legnemesebb csempészetünk, mindaz, amivel a föld egyik végétől a másikig büszkélkedhet, mindaz megtette a maga romboló, csábos munkáját. Távoli országok bora melengette a gyomrot, bizsergette kéjesen a lábat, kábította az agyat, és harci trombiták hívására emlékeztető harsogó büfögéseket váltott ki. A Plutarkhosz tengerjáró hajó szerecsen szakácsa, aki harmadnapja érkezett meg Port Saidból, öblös palackú jamaicai rumot csempészett át a vámon, olajsűrű madeirabort, Pierrepont Morgan ültetvényeiről származó szivart és Jeruzsálem környéki narancsot. Lám, mi mindent vet ki a partra az odesszai tenger tarajos hulláma, lám, mi minden jut néha az odesszai koldusoknak a zsidó lakodalmi asztalokról. Dvojra Krik menyegzőjén jamaicai rum jutott nekik, ezért aztán leszopták magukat a zsidó koldusok, ezek a tréfli disznók, és fülsiketítő kopogásba kezdtek mankóikkal. Eichbaum kigombolt mellényben, hunyorgatva nézte ezt a tomboló gyülekezetet, és jóindulatúan csuklott. A zenekar tust húzott. Olyan volt, mint valami hadosztályszemlén, csak tust húztak, semmi egyebet. A gengszterek tömött sorban üldögéltek egymás között, kezdetben zavarta őket az idegenek jelenléte, de lassacskán felengedtek. Orosz Ljova egy üveg vodkát tört szét a szeretője fején. Tüzér Monya pedig a levegőbe lövöldözött. De az ujjongás akkor érte el a tetőpontját, amikor az ősi hagyományoknak megfelelően a vendégek kezdték osztogatni az ajándékot az újdonsült házaspárnak. A zsinagógai sameszek felugrottak az asztalra, és az örvénylő tus hangjai mellett énekelve jelentették be az ajándékba adott rubelek meg ezüstkanalak számát. S a Király barátai ekkor mutatták meg igazán, mit is ér a kék vér meg a ki nem hunyt moldovankai lovagiasság. Hanyag mozdulattal dobálták az aranypénzeket, gyűrűket, korallfüzéreket az ezüsttálcákba.

A moldovankai arisztokraták bordó mellényben ágáltak, vállukat vörös zakó fedte, és vaskos lábukon égszínkék, azúrszínű bőrcipő feszült. Egyenes testtel, hasukat előretolva tapsoltak a gengszterek a zene ütemére, buzdították a népet, hogy csókolja meg a menyasszonyt, akit virággal halmoztak el, és a Király nővére, a betegségtől meggyötört, golyvás, kidülledt szemű negyvenéves Dvojra ott ült egy halom vánkoson az Eichbaum pénzén vásárolt vézna, nyápic legényke mellett, akit megnémított a bánat.

Az ajándékozási szertartás a vége felé járt, a sameszek berekedtek, és a bőgő mást játszott már, mint a hegedű. Ekkor váratlanul enyhe égésszag szállt fel az udvar felett.

– Benya – szólalt meg Krik papa, az öreg fuvaros, aki még a kocsisok között is goromba emberszámba ment –, Benya, tudod mi az érzésem? Az az érzésem, hogy itt kéménytűz van.

– Papuska – válaszolt a Király részeg apjának –, legyen szíves, egyen, igyon és ne törődjön ezekkel a butaságokkal.

Krik papa pedig követte fia tanácsát. Evett, ivott, de a füstfellegek egyre maróbbak lettek. Valahol már az ég pereme is rózsaszínben játszott, a magasba már felcsapott egy keskeny, kardpenge-vékony lángnyelv. A vendégek felálltak, a levegőbe szimatoltak, az asszonyok sipítozni kezdtek. A gengszterek ekkor összenéztek. Csupán Benya tett úgy, mint aki semmit sem vesz észre, és így sopánkodott:

– Megbolygatják az ünnepemet – kiáltott fel mélyen elkeseredve. – Kedveseim, kérem, egyenek, igyanak.

De ebben a pillanatban az udvarra betoppant ugyanaz a fiatalember, aki az est kezdetén már ott járt.

– Király – mondotta –, egypár szavam volna magához.

– Nos, beszélj – válaszolta a Király –, neked mindig van egypár szavad tartalékban.

– Király – vihogta el magát az ismeretlen fiatalember –, hát ez már egyenesen nevetséges. A kerületi kapitányság úgy ég, mint a gyertya.

A boltosoknak torkán akadt a szó, a gengszterek elmosolyodtak. A hatvanéves Manyka, a külvárosi banditák ősöreganyja két ujját a szájába dugva oly éleset füttyentett, hogy asztalszomszédai megtántorodtak.

– Manya, maga most itt nincs munkában – rótta meg Benya –, több hidegvért, Manya.

A meglepő hírt hozó fiatalembert még mindig rázta a nevetés.

– Vagy negyvenen indultak el a rendőrkapitányságról – mondta állkapcsait mozgatva –, razziára indultak; alig tettek meg tizenöt lépést, már ki is gyulladt az épület… Szaladjanak oda, nézzék meg, ha akarják…

De Benya megtiltotta a vendégeknek, hogy elmenjenek a tüzet nézni. Két barátja kíséretében ő maga ment oda. A kerületi rendőrkapitányság mind a négy oldalán lángban állt. A rendőrök feneküket rázva szaladtak fel a füstbe borult lépcsőkön, és az ablakon keresztül dobálták ki a holmit. A kavargásban a letartóztatottak mind megszöktek. A tűzoltók tele voltak buzgósággal, de a legközelebbi vízcsapok mind elromlottak. A rendőrkapitány – az új seprű, amelyik jól seper – ott állt az épülettel szembeni járdán, és szájába csüngő bajusza végét harapdálta. Az új seprű ott állt, és nem mozdult. Benya, amikor elment a rendőrkapitány előtt, katonásan köszöntötte:

– Erőt, egészséget, nemzetes uram – mondotta együttérzőn. – Mit szól ehhez a szerencsétlenséghez? Ez szörnyű…

Az égő épületre emelte szemét, megcsóválta fejét, és csettintett:

– Jaj, jaj, jaj.

S amikor Benya hazatért, az udvaron már kihunytak a lampionok, és az eget elöntötte a hajnalpír. A vendégek szétszéledtek, a zenészek fejüket hangszerükre fektetve bóbiskoltak. Egyedül Dvojra nem készült aludni. Mindkét kezével megragadta megszeppent férjét, és cipelte nászszobájuk felé. Kéjes pillantásokat vetett rá, akár a macska, amikor a szájában levő egérkét könnyedén próbálgatja a fogával.

1923

Wessely László fordítása

Más elbeszélések

Igazság, zárójelben

Először Benya Krikkel gyűlt meg a bajom, másodjára Ljubka Snejvejsszel. Van maguknak fogalmuk arról, hogy mit jelent ez? Érzik a szavak súlyát? Mintha egyenest a halálba vinne az ember útja, már igazán csak Szerjozska Utocskin hiányzik hozzá, az a megszállott automobilozó. De vele szerencsére nem volt találkozásom, azért is vagyok életben. Ez a veres üstökű, savószemű Utocskin fenyegető bronzkolosszusként mered Odessza fölé. És előbb-utóbb mindenki odakerül bronzlába alá – akarom mondani, a kerekei közé.

…De hát az elbeszéléssel sohasem szabad mellékutcába kanyarodni. Még ha mindjárt akác és gesztenye virágzik azokban a mellékutcákban, akkor sem. Egyszóval: térjünk rá előbb Benyára, aztán Ljubka Snejvejszre, s azzal fejezzük is be. És akkor mindenki azt mondja rá: ott a pont, ahol lennie kell.

…Felhajtó lettem. Felhajtó lettem Odesszában, új hajtásokat engedtem, kilombosodtam… Hanem aztán az új hajtások terhe lehúzott a nyomorúságba. Hogy hol van itt a feneség? Megmondom én: a konkurenciában. Máskülönben nem hánytorgatnám én az igazságot. Nincs énnekem szakmám. Mi marad akkor nekem? A levegő. A napfényben szikrázó, csillogó, de mégiscsak üres levegő. A hajtások pedig enni kérnek. És nem is egy, de hét, a feleségem a nyolcadik. Még így se hánytorgattam volna az igazságot. Nem én. Az igazság hánytorgat meg engem. Hogy miért? A konkurencia miatt.

Az a szövetkezet, amelyikről szó lesz, az Igazság nevet viselte. Egy rossz szót se lehet mondani róla. Vétkezne, aki rosszat mondana rá. Hatan alapították, „primo de primo”, és mindegyikük elsőrendű szakember a brancsban. A bolt dugig áruval, az őrzésre pedig kit állítottak oda posztos rendőrnek: Motyát, a Golovkovszkaja utcából. Kérdezem én, kell jobb alkalom? Ennél jobb alkalmat álmodni sem lehet. Különben az üzletet az Igazság könyvelője ajánlotta. Tiszta üzlet, megbízható üzlet, nyugodt üzlet. Tisztára csutakoltam hát esendő testemet, és Benya szeme elé helyeztem. De a Király úgy tett, mintha észre sem venné az én frissen csutakolt testemet. Így hát megköszörültem a torkomat, és előadtam, hogy s mint:

– Ez a helyzet, Benya.

A Király falatozott éppen a teraszon. Metszett kancsóban vodka, vastag szivar, a neje nagy hassal, a hetedik hónapban vagy a nyolcadikban, meg nem tudnám mondani. És körös-körül a természet meg a vadszőlő.

– Ez a helyzet – mondom.

– Mikor? – csak ennyit kérdez.

– Ha egyszer a véleményemet kérdi, miért ne mondanám el – válaszolom erre a Királynak. – Szerintem a legjobb lenne vasárnapra virradóra. Akkor a posztos rendőr is történetesen Motya, a Golovszkaja utcából. Éppenséggel meg lehetne csinálni hétköznap is, de mire való volna? Érdemes egy nyugodt üzletből egy nyugtalan üzletet csinálni?

Ez volt a véleményem. És a Király neje is helyeselte.

– Gyermekem – szólt akkor Benya –, te inkább menj, heveredj le egy kicsit.

Azután lusta ujjakkal leszakította az aranygyűrűt a szivarjáról, és odafordult Froim Gracshoz:

– Mondd csak, Gracs, ráérünk szombaton, vagy van valami dolgunk?

Ennek a Froimnak megvan a magához való esze. Agyafúrt egy fickó. Lángvörös a haja, fél szeme hiányzik. És képtelen köntörfalazás nélkül felelni, ha kérdik.

– Szombatra – azt mondja – elígérkezett már, hogy benéz a hitelszövetkezetbe…

És ez a Gracs olyan képet vág, mintha ez volna minden, amit mondhat a dologról, s azt a fél szemét merőn a terasz legtávolabbi pontjára szegezi.

– Helyes – kap a szón Benya Krik –, azért majd emlékeztess szombaton Cudecskisz ajánlatára. Jegyezd elő magadnak, Gracs. Hazamehetsz, Cudecskisz – mondja nekem a Király –, szombaton estefelé valószínűleg benézek az Igazságba. Ez a válaszom, Cudecskisz, vidd magaddal, na, indulhatsz.

A Király fukaron szól, s mégis nyájasan. És ezzel tüstént az ember torkára forrasztja a szót. Én is mentem hát, végig az udvaron, ki a Goszpitalnaja utcára, és csak a Sztyepp utcán álltam meg, hogy fontolóra vegyem Benya válaszát. Latolgattam, tapogatóztam, ízlelgettem a szavait, de sehogyan se voltak ínyemre. Nem ilyen válasz kellett nekem.

– Valószínűleg – mondta a Király, miközben lusta ujjakkal az aranygyűrűt szaggatta a szivarjáról. A Király fukaron szól, mégis nyájasan. De ki fejti meg a Király fukar válaszát? Valószínűleg: most benéz az Igazságba vagy sem? Mert az „igen” meg a „nem” között éppen ötezer rubel a különbség, a közvetítői díj. És ha nem is számítom azt a két tehenet, amelyet a saját szükségletünkre tartunk, akkor is kilenc éhes száj vár otthon. Van nekem ezután jogom kockáztatni? És ha az a könyvelő az Igazságból, miután énnálam járt, egyenest elment Buncelmanhoz is, Buncelman meg rohant Kolja Stifthez? Kolja Stift meg forrófejű, jaj, az nem sokat tétovázik. A Király válasza mozdíthatatlan kő gyanánt feküdt keresztben előttem az úton, pedig engem vadul kergetett a kilencfejű éhség. Mit csűrjem-csavarjam, fél szóval előztem meg Buncelmant. Ahogy én jövök kifelé Koljától, ő éppen igyekezett volna befelé. Csak úgy verítékezett a loholástól a nagy melegben. „Nyugalom, Buncelman – mondtam neki –, kár itten a loholásért és kár a verítékért. Ez az én asztalom, und damit Punktum, ahogy a német mondja.”

És lőn az ötödik nap. És lőn a hatodik nap. És már a szombat is elvonult a Moldovanka utcáin. Motya pedig már ott állt a posztján, én már az ágyamban aludtam, Kolja pedig keményen dolgozott az Igazságban. Már félig megrakott ott kinn egy társzekeret, és azon igyekezett, hogy egészen telerakja. De ekkor zaj támadt az utca felől, vasráfos kerekek dörögtek; Motya, a Golovkovszkaja utcából, már ugrott is a távírópóznához, de még megkérdezte: „Zuhintsam?” És Kolja azt felelte: „Még ráér.” (Azt a póznát ugyanis, ha úgy hozta a sora, keresztbe lehetett zuhantani az utcán.)

Kocsi fordult be a mellékutcába, és lassú lépésben közeledett a bolthoz. Kolja megértette, hogy itt a rendőrség, és a szíve majd megszakadt a bánattól, annyira sajnálta ezt a jó kis munkát.

– Motya – szólt ki –, ha lövök, zuhan a pózna.

– Meglesz – felelt Motya.

Azzal Kolja Stift visszament a boltba, és az emberei is utána, mind. A fal mellé húzódtak, és pisztollyal a kezükben vártak. Öt szempár meg öt pisztolycső szegeződött az ajtóra, és akkor még nem számítottuk az elfűrészelt távírópóznát. A fiatal fejek tele voltak türelmetlenséggel.

– Iszkolj, rendőrség – suttogta valamelyik, aki már nem tudta türtőztetni magát –, iszkolj, mert kikészítünk…

– Pofa be – mondta Benya Krik, és leszökkent a galériáról. – Hol látsz te itt rendőrséget, fafejű? A Király jön, nem látod?

Nem sok kellett hozzá, és kész lett volna a katasztrófa. Benya leütötte Stiftet, és kicsavarta kezéből a pisztolyt. A galériáról záporoztak a banditák, mint a tavaszi eső. A félhomályban teljes volt a zűrzavar.

– Nofene – kiáltott föl akkor Kolka –, csak nem Benya akar megölni? Ez mégiscsak furcsa…

A Királyt életében először nézték rendőrbiztosnak. Hát nem kész röhej? Röhögtek is a banditák, csak úgy harsogott. Fölkattintották tolvajlámpáikat, és a hasukat fogták, a padlón gurultak, nem bírtak magukkal.

Csak a Király nem nevetett.

– Odesszában majd azt mondják – mondta tárgyilagos hangon –, Odesszában majd azt mondják: a Király szemet vetett a kollégája zsákmányára.

– Ilyet csak egyszer mondanának – felelte Stift. – Ilyet senki sem mondana kétszer.

– Kolja – folytatta ünnepélyesen, csendes szóval a Király –, hiszel nekem?

És most már a banditák se röhögtek. Kezükben ott villogott a tolvajlámpa, de a nevetés elillant az Igazság szövetkezetből.

– Király, mit kellene elhinnem?

– Elhiszed-e, Kolja, hogy én semmiről se tudtam?

Azzal a megcsendesedett Király leült egy székre, poros kabátujjába temette arcát, és sírva fakadt. Mert ilyen büszke ember volt, hogy a tűz égetné meg. És a banditák mind-mind láthatták, hogyan sír sértett büszkeségében a királyuk.

Benya meg Stift sokáig állt ott, farkasszemet nézve. Ott állt Stift, és ott állt a Király. Egymás kezét rázogatták, és kölcsönösen bocsánatot kértek, már ki tudja, hányadszor, és ki tudja, hányszor csókolták szájon egymást, és úgy rázták egymás kezét, mintha csuklóból le akarnák szakítani. Már a hajnal hunyorgott odakint vaksi szemével, már Motya is bekullogott az őrszobára, hogy leváltsák, már két púposra rakott társzekér elvitte mindazt, amit valaha az Igazság szövetkezet néven ismertek, de a Király és Kolja még egyre ott búslakodott, és mélyen hajlongva kért bocsánatot egymástól, és egymás nyakába borulva, gyöngéden csókolgatták egymást, mint a részegek.

Kire vadászott a sors ezen a reggelen? Cudecskiszre vadászott, és meg is fogta.

– Kolja – kérdezte végre a Király –, ki adta neked ezt a tippet az Igazságról?

– Cudecskisz. És neked ki adta a tippet, Benya?

– Nekem is Cudecskisz.

– Benya – kiáltott föl erre Kolja –, és ez az ember még él?

– De nem sokáig – fordult oda Benya a félszemű Gracshoz, aki néhány lépéssel odább állt, és sandán vihogott, mert mindig is pikkje volt rám. – Froim, rendelj egy selyemtüll szemfödeles koporsót, én pedig megyek Cudecskiszhez. Te meg, Kolja, ha már belefogtál valamibe, fejezd is be, tisztességgel, utána pedig a magam nevében, a nejem nevében is szeretettel várlak, hogy családi körben velünk költsd el a reggelit.

Öt óra lehetett, vagy nem, inkább négy, talán még annyi sem, amikor a Király belépett a hálószobámba, és – tisztesség ne essék, szólván – a grabancomnál fogva kirángatott az ágyból, lelökött a földre, és talpát az orromra helyezte. Hitvesem, meghallván a zajt s a többit, ijedtében felugrott, és azt kérdezte Benyától:

– Möszjő Krik, mért neheztel az én Cudecskiszemre?

– Hogy miért? – felelte Benya, de nem vette le a lábát az orrom nyergéről, s szeméből még egyre patakzott a könny. – Mert árnyékot vetett a nevemre, bemocskolt a kollégáim szemében, úgyhogy elbúcsúzhat tőle, madame Cudecskisz, mert nekem a becsületem a boldogságomnál is drágább, ő tehát nem maradhat az élők sorában…

És mindegyre sírva tovább tiport. Hitvesem pedig látván, mennyire ideges vagyok, nagy kiabálásba kezdett. Ez fél ötkor történt, és nyolckor hagyta abba. Nahát, adott aztán Benyának, hű, hogy megadta neki. Kész gyönyörűség volt hallgatni.

– Miért haragszik az én Cudecskiszemre? – kiabált most már az ágyon állva, én meg a földön fetrengve, rajongva néztem fel rá. – Miért rugdossa az én Cudecskiszemet? Azért, mert be akart tömni kilenc éhes szájat? Mert enni akart adni a fiókáinak? Hallja-e? Maga a Király, gazdag ember veje, maga is gazdag ember. Olyan, aki előtt minden nyitva áll, mit számít magának egy rosszul sikerült üzlet, Bencsik, amikor a jövő hét hoz magának két jól sikerült üzletet. És ne merészelje rugdosni az én Cudecskiszemet, hallja! Ne merészelje!

És megmentette az életemet.

Amikor felébredtek a gyermekeim, ők is kórusban rázendítettek. Benya mindenesetre kitaposott belőlem annyi egészséget, amennyit méltányosnak talált, hagyott kétszáz rubelt orvosra, és elment. Bevittek a zsidó kórházba. Vasárnap a halálomon voltam, hétfőn jobban lettem, kedden volt a krízis.

Eddig az én első történetem. Hogy ki volt az oka az egésznek? Hogy hol itt a hiba? Talán Benya az oka? Ugyan már, ne szédítsük egymást: olyan ember, mint Benya, a Király, nincs még egy. Ő a hamisságot pusztítja, és az igazságot keresi, őt az Igazság érdekli, az a bizonyos Igazság is, zárójelben, meg úgy általában is, zárójel nélkül.

A többiek? Mint a kocsonya: moccanatlanok. Azok nem keresnek, nem kutatnak semmit, nem is fognak soha, és ez sokkal rosszabb.

Fölgyógyultam. De csak azért, hogy Benya kezéből egyenest Ljubka kezébe kerüljek. Ezért is mondtam, hogy először Benyáról szólok, majd másodjára Ljubkáról. Egyelőre azonban fejezzük be. És akkor mindenki azt mondja majd: ott a pont, ahol lennie kell.

1921

Elbert János fordítása

Tartalom

Odesszai történetek

A király (Король)

Odesszában ezt így csinálták (Как это делалось в Одессе)

Atya (Отец)

Kozák Ljubka (Любка Казак)

Más elbeszélések

Igazság, zárójelben (Справедливость в скобках)

Karl-Jankel (Карл-Янкель)

A szeretetház vége (Конец богадельни)

Froim Gracs (Фроим Грач)

Galambdúcom története (История моей голубятни)

Az első szerelem (Первая любовь)

A pincében (В подвале)

Ébredés (Пробуждение)

Di Grasso (Ди Грассо)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-14-3357-9
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence