Copyright © Aki Ollikainen & Milla Ollikainen, 2021

Original edition published by Otava Publishers, 2021

A mű eredeti címe: Cargo

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Kovács Ottilia

This work has been published with the financial

assistance of FILI – Finnish Literature Exchange

ISBN 978-963-324-991-8 (papír)

ISBN 978-963-324-992-5 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Tűrk Rita

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

E-book: Scriptor Kft.

Január

A reggeli napfény vibrálva csillog a kipufogófüstben, piszkossárga fénybe vonva a lakótelepi háztömböt. Egy zilált külsejű ember bukkan elő a szupermarket épülete mögül, és elindul a főutca irányába.

A férfi a csípős hideghez képest túlságosan vékonyan van öltözve. A gyűrött hamuszürke zakón és az élét vesztett nadrágon kisebb-nagyobb foltok látszanak, jobb inkább nem belegondolni, mitől származhatnak. A látvány alapján egy éles szemű járókelő sem gyanítaná, hogy az öltöny, amit valószínűleg még egy ruhagyűjtésen sem fogadnának el, nem is olyan régen több ezer euróba került.

A férfi tántorogva áll a füstfelhőben, ami lassan szétoszlik körülötte. Annyit felfog, hogy idegen utcán jár, ennél többet azonban jó darabig nem. Túl sok kipufogógázt szívott be, így aztán csak akkor lesz ismét hely a fejében a gondolatoknak, miután a füstöt páraként kilélegezte a fagyos levegőbe.

Először olyan dolgok villannak az agyába, amiket nem tud: hol van, honnan jön, mióta van úton – még abban sem biztos, kicsoda egyáltalán. A környezete sem képes állandó alakot ölteni, egyfolytában csak hullámzik és imbolyog. Mintha az automata élesítésre állított fényképezőgép nem találna fix pontot.

A férfi a szupermarket hideg kirakatüvegének támaszkodik. Vizelet, gyomorsav és alkohol keverékének émelyítő szagát érzi az orrában. Látja, amint az üvegen tükröződő alak nekinyomja a tenyerét az ő kesztyűtlen tenyerének. A tükörkép azonban nem ismerős.

A kirakatban tükröződő alak arcvonásai hasonlítanak az övére, de a megduzzadt szemhéj alól kilátszó szemfehérje vörös, mintha üvegszilánkot dörzsöltek volna bele. A tükörkép fején egy évekkel korábban csődbe ment bank reklámsapkája.

Egy lerobbant kétszobás lakás kanapéján ébredt. A hálószoba résnyire nyitott ajtaja mögül meghatározhatatlan, testműködésekről árulkodó hangok hallatszottak. A franciaágyon két ember aludt, a férfi nem ismerte fel őket. Nem az ő társadalmi osztályába tartoztak. A férfi a konyhaasztalon, az üres üvegek között talált egy félig teli vodkásüveget. Jó nagyot húzott belőle, aztán bedugta a kabátzsebébe.

Calvadosszal, XO konyakokkal és füstös whiskykkel kezdte az ivást. Ennek azonban már jó ideje – napok, talán hetek teltek el azóta. Ahogy egyre tisztább szeszekre tért át, úgy lett egyre zavarosabb az időérzéke. A borosta alapján nagyjából kilenc napja ihatott egyhuzamban.

A kirakatüvegnek nyomott kezét vörösre csípte a hideg. Az ujjpercei megduzzadtak, és nem hajlandók kiegyenesedni, pedig minden akaraterejét rájuk összpontosítja. Hirtelen ráeszmél, mennyire fázik. Nem csoda, hiszen a kabátját épp az imént gyömöszölte be egy szemetesbe, miután egy rosszul irányzott vizeletsugár eláztatta a szegélyét.

A férfi szeretné felhívni magára a járókelők figyelmét, segítséget kérni, de csakhamar maga is rájön, hogy még érthető szavakat sem képes formálni, nemhogy egy egész mondatot. Embereket lát a buszmegállóban, elindul feléjük, de a lábai nem akarnak engedelmeskedni. Először oldalra viszik, aztán más-más irányba indulnak el, végül, amikor már majdnem a megállónál van, cserben hagyják, és ő térdre rogy.

Virágokat nyújtanak át neki. Túl sokféle színűek, amitől a csokor harsánynak tűnik. Ezt kissé sértőnek érzi, mivel neki van szeme az esztétikumhoz. Ennek ellenére mosolyog, és halkan megköszöni a virágokat a blézeres fiatal nőnek. Leteszi a csokrot a pulpitusra, a mikrofonhoz hajol, de közben egy pillanatra sem veszi le a szemét a közönségről. Azután kimondja a varázsszót: együttérzés.

A megállóban várakozó emberek távolabb húzódnak. Igyekeznek másfelé fordítani a tekintetüket, miután pedig végre megérkezik a helyi busz, és ők felszállnak rá, a levegőben jó ideig ott leng még a megkönnyebbülés néma sóhaja.

Hannes Lehmusoja vagyok, jut hirtelen a férfi eszébe. Sikeres üzletember, nemzetközileg ismert filantróp. A kortárs művészet mecénása. Ebben a pillanatban a záróizom elenged, és a férfi érzi, ahogy sűrű, meleg nedvesség csurog végig a lábszárán. Erre felszakad belőle az első felismerhető szó: A kurva…

Hannes észrevesz az utca túloldalán egy kis parkot. Összeszedi magát, és felkászálódik. Kezével a combjára támaszkodik, ebben a hajlott pózban indul el, hogy átkeljen az úton.

Az úttest közepén megáll. Az érzékszervei kissé kitisztulnak. Hallja a fékcsikorgást. Egy teherautó fékez le tőle kétméternyire. Hannes a Volvo-jelre mered a kocsi elején. Nekem is Volvóm van, villan az agyába. Elveszi a tenyerét a combjáról, kiegyenesedik, és vánszorgó léptekkel továbbindul. Amikor a következő sávba ér, elsuhan előtte valami. Egy autó, természetesen egy autó, majdnem súrolja, érzi a légáramlatot az inge vékony szövetén keresztül. Valaki dudál, a teherautó sofőrje az, aki nem elégszik meg ennyivel, hanem letekeri az ablakot, derékig kihajol, és ordítani kezd. Hannes nem képes kivenni a szavakat. Továbbtántorog, majdnem elbotlik a járdaperemben. Csodával határos módon mégsem esik el, hanem csak megy előre egy pad felé a parkban. Amikor odaér, oldalvást rázuhan.

Együttérzés. És utána a másik varázsszó, az együttérzés ikertestvére: szolidaritás.

Fontos, hogy beszéd közben az ember megtartsa a szemkontaktust a hallgatósággal, hogy egy konkrét személyhez intézze a szavait a közönség soraiból. Így megmarad a beszéd intim hangulata, ami által olyan benyomást lehet teremteni, mintha nem egy nagy tömeghez beszélnénk úgy általában, hanem személyesen szólítanánk meg minden egyes jelenlévőt. A kiválasztott személyeket lehet közben váltogatni, de nem érdemes túl gyakran.

Sokszor hallottam azt az állítást, hogy igazi szolidaritást csupán korlátozott létszámú embercsoport iránt lehet érezni.

Hannes nem szívesen használ a beszédeiben személytelen szerkezeteket, most azonban eltévesztette. Stilisztikai hiba. Szünetet tart, és mélyen a hallgatója szemébe néz. Az félénken viszonozza a tekintetét egy szorosan megkötött prémsapkából. Egy gyerekarc. A gyerek hátrál egy lépést. Valaki óvatosan megböki Hannes vállát.

– Jól van? Ne hívjunk mentőt?

Hannes felemeli a kezét. Ezzel azt akarja jelezni a hallgatóságának, hogy a beszéd közben tartott hatásszünet szándékos, nem holmi pillanatnyi kihagyás.

– Jönnek… értem.

– Biztos benne?

– Csak egy kis szünet.

A nő és a gyerek továbbmennek, de hátra-hátranéznek, miközben távolodnak. A nő előhalássza a táskájából a telefonját, de azután visszateszi.

Hannes utánuk bámul. A szünet elhúzódik, holott most már ideje lenne folytatni a beszédet. Vajon fázott az előbb? Már nem. Nem akar mást, csak ülni ezen a padon. Muszáj elmondania a beszédet és bejelenteni az összművészeti Együttérzés projektet, amit az ő nevét viselő alapítvány finanszíroz. Kiválaszt magának egy újabb szempárt a közönségből.

Hol húzhatjuk meg a szolidaritás határát, teszi fel a kérdést Hannes egy téli bundás mókusnak. A családnál? Az ismerősi körnél? Megáll-e a nemzetállamok határainál? Valódi szolidaritást vajon csupán a magunkfajták iránt érezhetünk, azok iránt, akikkel azonosulni tudunk? Véget ér-e a szolidaritás a tenger partján? Nem éppen nekünk, finneknek illene már történelmünk okán is tudnunk, hogy a vizek nem elválasztják, hanem éppen ellenkezőleg, összekötik az egymástól távol élő embercsoportokat?

A mókus oldalra billenti a fejét, mire Hannes ösztönösen utánozza a mozdulatot.

Az együttérzés kiindulópontjaként nem elegendő a legkisebb közös nevező? Az, hogy állampolgárságra, bőrszínre, életkorra és nemre való tekintet nélkül mi valamennyien emberek vagyunk? Te és én, mi mind ugyanolyanok vagyunk, jelenti ki Hannes, és mélyen a mókus sötét szemébe néz.

A kis állat összerezzen, felugrik egy hókupacra, azután szökellve nekiiramodik a hóban egy dérlepte nyírfa felé.

Hannes a mókus után bámul. A nyírfa mellett észrevesz egy keskeny ösvényt. Feláll, és elindul a mókus után. Elmegy egy rózsabokor mellett, amit úgy befedett a hó, hogy leginkább egy hatalmas karfiolra emlékeztet.

Már egyáltalán nem fázik. Éppen ellenkezőleg, meleg, jó érzés keríti hatalmába. Szereti ezt az éghajlatot az Egyenlítőnek ezen az oldalán. Az első pillanattól fogva szereti, azóta, amikor először járt itt. És mindig, amikor távol volt, visszavágyott ide.

A kis majom, aminek a nyomába eredt, most egy akáciafa terebélyes ágán ül, és kíváncsian figyeli őt. Hannes letelepszik egy bokor árnyékába.

Ez az ő belső otthona, lelki tája. A mélykék ég, az Atlanti-óceán déli része fölött képződő gomolyfelhők, amelyek lassan vándorolnak az óceántól a szavanna fölé. Sík táj, itt-ott szép akáciák. Milyen jó lenne, ha most felbukkanna a fák alatt egy antilop!

Hannes felnéz az égre. A nap az imént még csupán halványan derengett valami furcsa fátyol mögött, most azonban élesen látszanak a körvonalai, a színe okkersárga. A fénye elvakítja Hannest.

Megérzi az antilop jelenlétét a tájban.

Az állat közeledik felé. Hannes nem látja, de határozottan érzi a közelségét. Végül kirajzolódik az arca. Fekete-fehér pofa, Hannes azonban hamarosan észreveszi, hogy lehámlott róla a szőr.

A csont az, ami fehér, az antilopkoponyából pedig nagy fekete mókusszemek néznek rá vissza.

Május

A bírósági tárgyalás május másodika reggelén kezdődött. Ennek ellenére a tárgyalóteremben senki sem látszott másnaposnak.

A tavasz késett, még errefelé sem volt semmi nyoma, és a város, amelyről így megfeledkezett, napról napra egyre szomorúbbnak, sőt megbántottnak látszott. Borús napokon a házak betonhomlokzatai olyan komorak voltak, mint a létszámleépítési egyeztetésről távozó munkások arca.

Két nappal korábban, egy kis csalóka napsütés után havas eső esett, és a másnapi ünnepnap sem lett sokkal szebb. Az ilyen munkaszüneti napokat szeretik a rend őrei.

Legalábbis azok, akik ilyenkor vannak szolgálatban.

A terem ajtajában egy fiatal rendőr állt, hüvelykujját a nadrágzsebébe akasztotta. Az ajtót bezárták, és az egyetlen megjelent fotóst kiparancsolták a tárgyalóteremből. A fiatal vádlott a bíróval szemben ült, fél méterrel alacsonyabban, a legelső asztal mögött, lehajtott fején kapucnival.

A bíró középkorú nő volt, akinek az arca mindvégig ugyanolyan fegyelmezett maradt, mint a kontyba fogott haja. Egy nő az ő pozíciójában nem engedhetett meg magának együttérző arckifejezést.

A kapucni alól a vádlottnak éppen csak az orra látszott ki, de arcának gyerekes vonásait már az állából is ki lehetett következtetni, mely egészen világos volt és sima.

A tárgyalás nem tartogatott meglepetéseket. Olyan bűncselekményről volt szó, amely még átlagos figyelmet sem keltett, nem különösebben érdekes eset, semmiképpen sem különleges, pusztán egy tucatügy, egy szokványos emberölés, amely nem tartalmazott semmi olyan körülményt, aminek a bulvárlapok egy teljes oldalt szentelnének, vagy amiről valós idejű bejegyzés íródna.

A terem végében egy vidéki lap bűnügyi tudósítója ült, meg egy bulvárlap gyakornoka, akiknek az arcán csupán a kötelező érdeklődés tükröződött. Az ítélet legfeljebb egy kéthasábos hír lesz, és a tárgyalás sem tart tovább két napnál.

A vádlott nem ismerte be tettét, de vallomása szerint nem emlékezett semmire az emberölés időpontját illetően, és azt sem tudta igazolni, hogy máshol tartózkodott volna a kérdéses időben. Az áldozat egy ismert piti bűnöző volt, kábítószerügyekben már többször elítélték. Az ügyész szerint a kapucni alatt megbújó huszonegy éves fiatalember megkéselte a férfit, hogy ellophassa a nála lévő amfetamint, ami később a vádlott belső zsebéből került elő. A rendőrség a szúrófegyvert is megtalálta a helyszínen, az áldozat bérlakásában, amin rajta voltak a vádlott ujjlenyomatai. Ezenkívül a ruhán, amit a fiú viselt, az áldozat vérét azonosították.

Az elkövető felkutatása nem igényelt semmiféle nyomozómunkát, ugyanis az áldozat lakásában, a hálószobában feküdt szinte teljesen eszméletlen állapotban. Az áldozatnak, miután lerogyott a nappaliban, még volt annyi ereje, hogy segítségért telefonáljon, de mire a mentők kiérkeztek, meghalt.

A vádlott váratlanul levette a kapucnit a fejéről, mintha valaki ráparancsolt volna, hogy fedje fel az arcát, és viselkedjen alázatosan a bíróság előtt.

A kapucni alól előtűnő szempár olyan volt, akár egy csínytevésen kapott gyereké, aki szégyenében még nem kész beismerni bűnösségét, holott tisztában van vele, hogy a felnőttek is tudják.

A gyér számú közönség soraiban senki sem tűnt a gyilkos apjának, anyjának vagy barátnőjének. Az áldozat volt élettársa viszont korábban is megfordult már a teremben, amikor az áldozat még a vádlottak padján ült. Egy rosszfiúba belehabarodott lány, aki tinédzserévei szerelméből minden erejével megpróbált rendes apát faragni a két közös gyermekük számára, akik most már már kisiskolások. Miután a feladat lehetetlennek bizonyult, a fiatal nő az egyszerűbb megoldást választotta, az egyedülálló anya útját, de baráti kapcsolatban maradt az exélettárssal, hogy a gyerekeknek mégiscsak legyen apja.

Többé azonban nem volt. Az apa ezután puszta név lesz egy sírkövön a temető sarkában, ahová pár héttel azelőtt eltemették.

A volt élettárs mellett ott ült az áldozat nővére is. A két nő egymás kezét szorította, a szemük kisírva. Az áldozat gyermekei nem voltak jelen a tárgyaláson, az anyja szintén nem.

A meggyilkolt emberek anyját mindig fel lehetett ismerni: a gyász leette róluk a húst, szemük alatt pedig sötét árnyékot hagyott, amely sokszor örökre megmaradt. De általában ezeknek a narkósoknak is volt hozzátartozója – valaki, akinek hiányoztak.

Ahogy oldalról, a terem felső ablakain egyszer csak besütött a nap, a mennyezeti lámpák űrhajószerű árnyékot rajzoltak a túlsó falra. Hirtelen minden másnak látszott, az emberek is, mintha a fény adott volna nekik egy jelet, amire már régóta vártak.

A terem bal hátsó sarkában egy nő gubbasztott, nagy, olcsónak látszó napszemüvegben. Görnyedten ült, mint aki nem akarja, hogy észrevegyék. Fekete bubifrizurája túlságosan vastag és sima volt ahhoz, hogy valódi haj legyen. A paróka is olcsónak látszott, mint valami szexshopban vásárolt kellék. A nő teljesen mozdulatlanul ült, a fejtartása alapján azt sem lehetett tudni, hová néz.

A bíró belepillantott a papírjaiba, és kalapácsával az asztalra koppantott. A fiatal ügyész már jó előre hivatalos arckifejezést öltött magára, mivel hamarosan ő következett.

A koppantásra a parókás nő összerezzent. Attól kezdve, hogy egy középkorú, pocakos fotós dolgozni kezdett, a nő lehunyva tartotta a szemét. Hallgatta a fényképezőgép halk kattogását, ami mindig ugyanúgy hangzott a tárgyalóteremben – tőrzápor, ami ellen a vádlottakat nem védi semmi.

Oldalról látta a vádlott sötétszürke kapucnis felsőjét és lehajtott fejét, a haját, melynek a színe olyan volt, akár az eső utáni országúté. A fiatal férfi keze az asztalon pihent, majd a jobb kéz felemelkedett, és visszahúzta a hátracsúszott kapucnit a fejére. A nő egy pillanatra látta a ruha ujja alatt megbúvó kékes tetoválást. De a kézfej bőre tiszta volt és sima.

Az ügyész elkezdte a beszédét. A nő úgy hallgatta, ahogy temetésen a papot, amikor semmi nem marad meg az elhangzott szavakból. Őt és a kapucnist leszámítva a teremben jelen lévő többi ember csak külső szemlélő volt, egyfajta rituálé végrehajtói, akik csupán a munkájukat végezték, vagy gyászolók, akiknek a helyzete más módon volt nehéz, mint az övé és a kapucnisé. A tárgyalóterem finnesen egyszerű volt, de mégis tekintélyt parancsoló, kicsit olyan, mint egy gyülekezeti terem. A rituálé végrehajtói olyankor is visszafogottan beszéltek, amikor különösen kegyetlen, borzalmas vagy visszataszító bűncselekményről volt szó. Ilyen módon minden összeállt, a gonoszságot vizsgálat tárgyává tették, azt követően pedig aktába zárták. A teremben a személyes tragédiák ügyekké zsugorodtak a többi ügy között, hivatali időben elvégzendő feladatokká.

A nő fejbőre viszketni kezdett, de nem merte megvakarni a fejét. Hosszú, sűrű haja befülledt a fekete paróka alatt. Tudta, hogy a műhaj nevetségesen fest, de a legkevésbé sem akarta megkockáztatni, hogy felismerjék. Vagy talán csak valaki mássá szeretett volna változni, hogy mindaz, ami olyan súlyosan nyomasztotta, távolabb kerüljön tőle.

Ennek ellenére úgy érezte, muszáj eljönnie.

Ismét a sima kézfejet nézte. Egy kisebb és dundibb kezet képzelt a helyébe, egy meleg és puha kis kezet, melyet a saját kezében tart. Olyannak képzelte el, ahogy az emlékeiben élt.

Annak már huszonegy éve.

Ráébredt, hogy más emberként fogja elhagyni ezt a termet.

I. RÉSZ

1

Hol vagyok?

A kérdés már azelőtt az agyába villant, mielőtt egyáltalán kinyitotta a szemét, álom és ébrenlét határán.

Ez tulajdonképpen inkább érzés volt, mint kérdés, olyan, mintha sikerült volna kitörölnie a tudatából valami utálatos dolgot, de az érzése ennek ellenére még ott maradt benne.

Hagyta, hogy fokozatosan ébredjen tudatára a környezetének. Lassan vette a levegőt, az orrán keresztül. Először néma csend volt. Aztán mintha sirályvijjogást hallott volna, a hang egyszerre hangzott közelről és távolról, mintha egy másik világból jönne. Alig hallotta a madarakat, nem is volt benne igazán biztos, hogy nem képzelődött-e.

Kinyitotta a szemét. A félelemtől ösztönösen összerándult a gyomra.

Teljes sötétség vette körül.

Az arca elé emelte a kezét, jobbra-balra mozgatta, és kimeresztette a szemét, hogy lássa a mozdulatot meg a keze körvonalait. Felemelte a fejét. Valami matracszerűségen feküdt, de a feje alatt nem volt párna.

Ebben az országban természetellenesen világos van, gondolta magában korábban, most viszont természetellenesen sötét volt. Éjszaka lehet vagy nappal? Egy pillanatra elfogta a rémület, azt hitte, talán megvakult, hamarosan azonban rájött, hogy látja a sötétet. Úgy hullámzott előtte, akár a tenger, mélyen és feneketlenül.

Talán még mindig alszik, és csupán álmodja, hogy felébredt. Néha előfordult vele ilyesmi: azt álmodta, hogy valami visszavonhatatlanul rosszat tett, valami olyan szörnyűséget, hogy még ébredés után is úgy tűnt, hogy az tényleg megtörtént – a valóságban azonban csak az egyik rémálomból a másikba került. Ezt mindig rémület követte, majd lassú feleszmélés, végül a felszabadító megértés, hogy mindez tényleg csak álom volt.

A nő ismét letette a fejét a matracra, és megpróbált valami kellemesre gondolni, ami elterelné a gondolatait erről a helyzetről, és visszavinné az álmok birodalmába, ahonnan azután a saját ágyában ébredne, fényfoltok játszanának a padlón, az arcán érezné a napsugarakat. De nem jött a biztonságos zuhanás egy újabb álomba, és képtelen volt bármire is összpontosítani a gondolatait.

Ez nem álom. Ébren volt.

Fix pontot keresett a sötétben, ám hiába. Sehol egy ajtó alatti halvány fénycsík, a vekker foszforeszkáló mutatója, vagy a telefonkijelző derengése.

A telefon. Hol van?

A nő óvatosan végigtapogatta magát. Hanyatt feküdt, rajta volt az összes ruhája, a vékony blúz és alatta a top, a farmer meg a vászoncipő.

A telefonnak a kézitáskájában kellene lennie egy kis bőrerszényben, amibe még épphogy belefért egy kis pénztárca meg cigaretta. A fekhelyet tapogatta maga körül. Keskeny, egyszemélyes matrac volt, a keze hamarosan már a földet érintette.

A padló furcsa volt, túlságosan hűvös. A hűvösség és áporodottság különös keveréke amúgy is fokozta a szorongását. Még jobban előrenyúlt, megtapogatta a padlót a matrac másik oldalán is. Nem beton volt, ahogy először hitte, hanem inkább valamiféle fém, amelynek festett felszíne egyenetlenre kopott.

A matrac egyik oldalán sem találta a táskáját. Körben mindenütt csak utálatos tapintású felületet érzett, ami nyálkás volt és valahogy piszkos.

A nő most már egészen ébren volt. A mellkasa égett, a torka kezdett összeszorulni. A szeme egyáltalán nem szokott hozzá a sötétséghez, és egyetlen tárgy sem kezdett alakot ölteni a homályban. Ebbe a helyiségbe egész egyszerűen sehonnan sem szűrődött be fény. Vajon egy pincében lehet?

Megpróbált egyenletesen lélegezni, és felidézni az utolsó dolgot, amire ébredés előttről emlékezett.

A találkozó a park árnyékos sarkában.

Minden kimondott szó – és megmutatott kép. Fejben újra végigment rajtuk. Pontosan emlékezett minden egyes képre.

Emlékezett a megkönnyebbülésre és az azt követő hatalmas fáradtságra.

A hálára, amivel elfogadta a vizespalackot.

Az üveg tele volt, de vajon bontatlan is?

Az anyjára kellett volna hallgatnia. Ha túl messzire megy az ember, már maga sem fogja tudni, ki is valójában.

Magára van hagyva, mint az űrhajótól túl messzire elkalandozott űrsétáló.

Can you hear me, Major Tom?

Miért éppen most jutott eszébe ez a szám? Mindenesetre új erőt öntött belé.

Talán teljesen fölöslegesen látott bele rémeket ebbe a sötétségbe. Talán csak elájult, és egy nyugalmas helyre hozták, ahol magához térhet.

Nagy nehezen felült, de közben majdnem elvesztette az eszméletét. Szeme mögött éles villanás, a feje úgy hasogatott, mintha valaki vívó mozdulatokat gyakorolt volna az agyában. Levegő után kapkodott a sötétben.

Ez nem szokványos fejfájás, ezzel azonnal tisztában volt.

Egyre inkább hatalmába kerítette a pánik, nagy nehezen felállt, széles mozdulatokkal a sötétséget tapogatta, és néhány totyogó, óvatos lépés után lelépett a matracról.

Dum.

Megdermedt, és megpróbált rájönni, mit jelent a kongó hang.

Ugyanazzal a lábával újra belerúgott a padlóba, most sokkal erősebben.

Dum.

Dum dum dum.

2

Dum dum dum.

Dum dum dum dum.

Az utolsó csattanás visszhangja lassan elhalt a tornateremben, miközben a labda Paula tenyerén pihent, a jobb kéz ujjai formázta csészében.

A bal kéz felemelkedik, hogy oldalról megtámassza a labdát. Térdhajlítás, elrugaszkodás, a karok kinyúlnak felfelé, csuklómozdulat, az ujjak hátulról megpörgetve indítják a labdát. A dobás fázisait nem kellett külön előre végiggondolni, mert a mozdulatsor már réges-rég bevésődött.

A dobás a hárompontos vonalon kívülről indult, és a labda úgy esett át a gyűrűn, hogy hozzá sem ért a fémkarikához.

– Csont nélkül – jegyezte meg elismerően Karhu, aki a cipőjét kötötte a pálya szélén.

A többiek mind késtek. Persze ők úgy gondolták, pontosan érkeznek, ha a megbeszélt kezdési időpontban esnek be az öltözőbe.

– Az edzés nem az öltözőben kezdődik, hanem a pályán – méltatlankodott egyszer Paula Hartikainennek.

Ezzel csak annyit ért el, hogy előhívjon a férfiból egy katonakori emléket, ami egyáltalán nem volt humoros, csak egy korhadt favicc. Senki sem hitte volna, hogy Hartikainen korábban bonyolult gazdasági bűnügyek felderítésén dolgozott.

Viszont ő legalább tudott játszani, amit nem lehetett elmondani a többi csapattársról. Paula már évekkel korábban lemondott arról, hogy technikai edzéseket tartson vagy bármi más módon próbálja fejleszteni kollégáit alkalmi kosárcsapatukban. A többségük férfi volt, akik még annyira sem tudták elviselni, ha tanácsokat osztogatnak nekik, mint azt, ha egy nő lekörözi őket a sportban.

Paula lassú, eltúlzottan súlyos kosaras léptekkel ment a labdáért, váltott kézzel pattogtatva vezette vissza, miközben a büntetővonal felé hátrált. A pattogtatás hangja körbejárt az ablaktalan, csupasz termen, annak évszaktalan fénycsővilágításában, amely a színeket kifakítja, az embereket pedig megszürkíti.

Paula szinte egész fiatalságát ilyen helyeken töltötte, különböző színű fénycsövek alatt, lepusztult vidéki iskolák szűk tornatermeiben. A mérkőzések városi iskolák nagy tornacsarnokaiban zajlottak, ahol az elején sehogy sem sikerült felmérni a pálya méretét, mert az nem ért véget a falnál.

Habár a napfény nem jutott be ezekbe a termekbe, a légkondicionálás alapján sejthető volt, hogy odakint nagy a meleg. Így volt ez már jó néhány napja, és az előrejelzés a nyári napforduló hosszú hétvégéjére is hőséget ígért.

A hétvégi kánikula erősen rontani fogja a vízbefúlási statisztikákat, gondolta Paula, miközben újabb dobáshoz készülődött.

Dum dum dum.

Dum dum dum dum.

Büntetődobás előtt hét pattogtatás. Mindig hét.

Rutin, amin Paula nem tudott változtatni, annyira benne volt már a zsigereiben.

Behajlította a térdét, elrugaszkodott, és kinyújtotta a karját.

– Gwendoline!

Hartikainen kurjantott.

A kiáltás éppen abban a pillanatban hasított a levegőbe, amikor Paula eldobta a labdát. Az épphogy csak megbillent, de ez elég volt ahhoz, hogy csupán a gyűrűt találja el, és onnan kipattanjon oldalra.

– Winter is coming – mondta Paula a bosszúságát leplezve, és megfordult.

Hartikainen jót kuncogott a replikán, ami a jelen helyzetben a legkevésbé sem volt aktuális.

– Éppenséggel nem bánnám, ha jönne. Nem lehet kibírni ezt a hőséget. Idebent legalább egy kis időre elbújhatunk a tűző nap elől. Jöhetne egy kis eső, akár egészen a szabadságig! – sóhajtozott Hartikainen, és megtörölte napbarnította homlokát, amin nem látszott izzadtság. Paulát kedvenc sorozata magas női főszereplője után keresztelte el Gwendoline-nak. Paula ezután egy ideig próbálta követni a Trónok harcát, de nem hozta lázba a fantasyfilm. Sosem értette, hogyan lehetnek érdekesebbek a képzeletbeli világok, mint ez a létező. A legszörnyűbb kitalált kegyetlenség sem tudta úgy megérinteni, mint a valóságos, a megtörtént vagy lehetséges szenvedés, akár tény volt, akár csupán feltételezés.

Közben Hartikainen után más játékosok is megjelentek a teremben, rendőrök különböző helsinki részlegektől. Ez alkalommal csupa férfi, habár nem Paula volt az egyetlen nő a csapatban.

Paula emlékezett mindenki nevére és gyengéjére a pályán: ki az, aki gyors ugyan, de ügyetlenül kezeli a labdát, ki akar mindig eljutni a palánkig, de aztán mégsem tudja befejezni a támadást, és kitől lehet könnyedén elvenni a labdát, akár egy gyerektől.

Utolsóként Aki Renko jött ki az öltözőből. Paula majdnem felkiáltott.

Renko nemcsak reménytelen játékos volt, hanem ráadásul borzalmasan beszédes is, legalábbis Paula számára. Különösen idegesítő volt, hogy Renko szóáradata a pályán sem feltétlenül szűnt meg. És Renko most egyenesen Paula felé tartott.

Paula megfordult, hogy a labdáért induljon, de valaki már megelőzte. A labda hosszú ívben repült el a feje fölött a terem túlsó végébe, egyenesen Hartikainennek, aki nyomban dobott is egy hárompontost.

– Ez az, Hartsu! – kiáltotta oda Paula.

– Pazar kosár! – dicsérte Renko. – Nekem még sosem sikerült hárompontos.

– Aha. Egyszer biztos összejön.

– Valamikor megmutathatnád, hogy jobban menjen.

– Jó, majd valamikor…

– Most, hogy társak is lettünk.

– Ja – bólintott Paula. Először fel sem fogta, mit mondott a másik. – Ezt meg hogy érted?

– Mi kaptuk meg a hétvégét.

– Mi ketten?

– Igen – felelte Renko.

Paula szívesen vállalta, hogy a Szent Ivánt munkában tölti, mert nemrég tért vissza két hónap fizetés nélküli szabadságról. Amikor a főnök megkérte, vállalja el a hétvégi ügyeletet, egyetlen szóval sem említette Renkót.

Úgy tűnt, Renko észrevette, hogy Paula nem igazán örül a hírnek, de nem látszott rajta, hogy ez zavarná. Végül Paula is próbált olyan pozitív arckifejezést ölteni, amilyen csak telt tőle.

– Ez remek, akkor hamarosan találkozunk – mondta, és kocogva elindult a terem másik vége felé a labdáért, amit az előbb Hartikainen bedobott a kosárba.

– Csak ideiglenes megoldás – kiáltotta utána Renko, és a nyomába szegődött.

– Túl kevés az ember.

Erre Paula magától is rájött, mivel ők ketten más csoportba tartoztak, és korábban soha nem dolgoztak együtt.

– Nem valószínű, hogy éppen Szent Ivánkor történik valami – folytatta Renko. – A jó idő meg, úgy néz ki, folytatódik. A járőröknek biztos lesz elég dolga, de ugyan ki tervezne gyilkosságot ekkora hőségben…

Renko talán azt képzeli, hogy válaszolni tud neki a hátával, gondolta magában Paula.

Egyre jobban verejtékezett, a teremben fülledt meleg volt.

Lehet, hogy elromlott a légkondicionálás. Paula felvette a labdát, és megfordult. Renko ott állt előtte, és szélesen vigyorgott.

– Feketék a többiek ellen, rendben? – kiáltotta át Paula Renko feje fölött.

Öt emberen volt fekete felső, öt másikon színes. Észszerű elosztás volt. És Paulának pont megfelelt, mivel rajta fekete póló volt, Renkón pedig világoskék.

– Négy a négy ellen. Egy pedig csere – közölte Paula, mire Renko békésen a pálya szélére ballagott, és leült a padra.

– Helyes – szaladt ki Paula száján. – Mármint minden oké, úgyhogy kezdhetjük! A feketék kezdik, arra támadnak. Emberfogásos védekezés, válasszatok játékost! Én fogom Karhut.

Akkoriban, amikor Karhu Paula csapatában kezdett kosarazni, a rendőrség különleges egységében, a Karhu-csoportban szolgált. Miután átkerült a gyilkosságiakhoz, Hartikainen azonnal elnevezte Karhunak.

Miután megismerte, Paula hamar megkedvelte Karhut, és neki is szerepe volt abban, hogy a férfi végül bekerülhetett a gyilkossági csoportba.

Karhu közel két méter magas volt, azaz nagyjából tíz centivel magasabb, mint Paula, de sikerült elérnie, hogy még ennél is nagyobbnak tűnjön. A nagydarab férfi mozdulatai mindig megfontoltnak látszottak. A lepattanó labdáknál nem Karhu keze emelkedett először a magasba, a jó időzítéssel azonban végül szinte mindig ő szerezte meg őket.

Paula elégedett volt, hogy Karhu a másik csapatba került. Ez kellő kihívást hozott a játékba, és igazi öröm volt minden sikeres akció.

A fekete pólós Hartikainen Paulának passzolta a labdát. Paula kiment oldalra, majd visszaadta a labdát Hartikainennek, aki megindult vele a palánk felé. Paula is nekiiramodott, elfutott Hartikainen mellett, és odaért a gyűrű alá. Az átadás hibátlan volt, Paulának nem kellett egyebet tennie, mint beemelni a labdát a kosárba.

– Kösz! – kiáltotta oda Hartikainennek, majd visszavonult védekezni. Karhu gyorsan közeledett a labdával, már a középvonalon túl járt. Paula kijött elé. Karhu a szélre passzolt, ő maga pedig a másik irányba szaladt. Paula követte, le nem véve közben a szemét a labdáról. Nem hagyta lerázni magát, próbálta kitalálni, mire készül Karhu.

Érezte, hogyan működik a teste, hogy meddig ér. Mozgásmemória. Attól a pillanattól kezdve, hogy a kamaszkori növekedési ugrás után visszanyerte az uralmat a teste felett, újra ki mert egyenesedni, mert nyújtózkodni a karjával és elrugaszkodni a lábával. A hirtelen megnyúlt testet, ami miatt furcsa szerzetnek számított a lányok között, többé nem ellenségnek, hanem a sajátjának és erősnek érezte. Ezután a játék minden kényelmetlenségét is elfelejtette, egy pillanatig sem törődött azzal, hogy néz ki, és minden, ami rajta kívül volt, eltűnt körülötte, minden, ami volt vagy lesz. És bár fiatalon fel kellett adnia a sportolói pályát, Paulának továbbra is nagy szüksége volt egy ilyen helyre, ahol felejthet. Most Karhu próbált meg elmenni mellette, cselezett. Paula megsejtette, és még időben elé vágott. Karhu megbotlott a saját lábában, elvesztette az egyensúlyát, grimaszolt, de szerencsére nem esett el. A dobás a terem hátsó faláról pattant vissza.

– Csere – kiáltotta Karhu, és elindult a pad felé. Kicsit húzta az egyik lábát.

Renko jött be a helyére, most őt kellett Paulának fognia, és ugyanerre készülhetett Renko is – legalábbis abból ítélve, ahogy odaállt Paula mellé. Azonban egyetlen mozdulatot sem tett annak érdekében, hogy megakadályozza, hogy Paula fogadja Hartikainen átadását, helyette inkább a középvonal mögé hátrált. Renko felfogása szerint a játék a saját térfélen kezdődött, ezért alighanem kifejezetten udvariatlan lenne megakadályozni az ellenfelet, hogy eljusson odáig.

Paula a labdát pattogtatta, Renko pedig előtte másfél méterre állt, és hadonászott, mintha szélben hajladozó fát játszana az ovis tornán.

Paula természetes módon tudta irányítani a játékot. Nem volt rá szükség, hogy utasításokat ordítozzon, apró mozdulatokkal is képes volt rávenni a többi játékost, hogy úgy mozogjanak, ahogyan ő szeretné. Már a junior csapatban is erről álmodott, így örömmel, ugyanakkor csodálkozva vette észre, hogy a dolog elkezdett magától működni a zsaruk hobbicsapatában.

Hartikainen lerázta a védőjét, és elzárta Renkót. Paula elment mellettük, és a kosár alatt az egyik fiatal rendőrnek passzolta a labdát, aki rádobta, de csak a gyűrűt találta el. A rendőr elcsípte a lepattanó labdát, és visszapasszolta Paulának.

Renko ismét megjelent Paula előtt. Most rezgő bokorra emlékeztetett. Paula el akart indulni a kosár felé, csinált egy cselt jobbra, majd megpróbált elfutni Renko bal oldalán, az azonban elfelejtett reagálni a cselre, így véletlenül pont a jó irányba indult el. Kiütötte a labdát Paula kezéből. Az ütés kicsit az ujjait is érte. Hartikainen faultot kiáltott, mire Renko engedelmesen felemelte a kezét.

Paulát bosszantotta a dolog, szívesebben hagyta volna, hadd menjen tovább a játék. Az ujját ért ütés jelentéktelen volt, és amúgy is jobban szerette a kemény játékot, amikor a szabályok határán egyensúlyoznak. Kész lett volna elismerni Renkónak, hogy sikerült meglepnie.

Amikor Renko feljött a labdával, Paula szándékosan hagyta. Renko időben passzolt, mintha el akarta volna kerülni a helyzetet, amikor gyors döntést kell hoznia és megpróbálni valamit. A következő pillanatban a labda visszakerült Renko kezébe. A büntetővonal közelében állt, de nem talált szabad embert.

Paula látta Renko kétségbeesett arckifejezését, miközben az eldobta a labdát. A palánkot találta el, ahonnan a labda átesett a gyűrűn. Renko vidáman kurjantott.

Paula elmosolyodott. Tudta, milyen, amikor az endorfin egyetlen egésszé olvasztja a testet és a lelket. Amikor a fizikai erőfeszítés élvezetté változik. De a legjobb mindig az a pillanat volt, miután sikerült kosarat dobnia egy-egy fontos mérkőzésen. Az a bizsergető érzés valahol a gyomor alsó részében.

Ahogy teltek az évek, ez szinte teljesen eltűnt. Csak valamiféle fantomfájás maradt utána.

3

A nő ordított. A kiabálás visszaverődött, és ott maradt fel-alá cikázva a háromdimenziós sötétségben, és miután elég sokszor beleütközött ugyanazokba a láthatatlan falakba, lassan elhalt. A nő néhány lépést tett oldalra, óvatosan, nem akarta újra hallani azt a kongó hangot. Azután felemelte a kezét, és kinyújtotta, amennyire tudta. A falat tapogatta.

Először megkönnyebbülést érzett. A helyiség felvett bizonyos méretet, tehát nem valamiféle végtelen sötétségben volt. De amikor megtapogatta a falat, ismét szétáradt benne a félelem.

A fal ugyanolyannak tűnt, mint a padló. Fémnek.

Ujjhegyével körbetapogatta a falat. Hamarosan a sarokhoz ért. Befordult, és folytatta tovább, a második sarok csupán ötlépésnyire volt, aztán megint befordult, most már gyorsabban haladt, valahol muszáj lennie egy ajtónak, hamarosan kiszabadul erről a furcsa helyről, és minden magyarázatot nyer.

Sarok, utána tovább jobbra. Az ujjai szinte azonnal valamilyen résszerűséget tapintottak ki a falban.

Fel-alá mozgatta a kezét a mélyedésben, utána pedig körülötte a falon. Nincs kilincs, nincs semmi. Haladt tovább, előre, talán mégiscsak a másik falon lesz az ajtó. Két kézzel tapogatta a falat, eltökélten és szisztematikusan, a lehető legnagyobb területen. A fal hullámbádog lehetett.

A keze egy újabb rést tapintott ki. Megtapogatta minden oldalról, és megállapította, hogy körbeért a szobán, a rés ugyanaz volt, mint az előbb, és továbbra sem talált semmit, amivel ki lehetett volna nyitni egy ajtót.

Megpróbált valami értelmes, elfogadható magyarázatot találni az észrevételeire.

Kongó padló.

Hullámbádog falak.

Ajtó, amit nem lehet belülről kinyitni.

Ajtó, amit nem lehet kinyitni.

Nem veszélyes őt egy olyan helyre bezárni, aminek nem lehet belülről kinyitni az ajtaját? Ki tenne ilyesmit?

Kánikula idején gyorsan szomjan halhatna. Mint az autóban hagyott gyermek vagy kutya vagy…

Vagy mint a teherkonténerekben hagyott menekültek.

A gondolat olyan hihetetlennek tűnt, hogy időbe telt, mire eljutott a tudatáig.

Egy konténerben vagyok.

Egy fémládába zárták.

A nő óvatosan hátrált pár lépést. A matracba botlott. Leereszkedett, hogy gondolkozzon, és minden erejével próbálta csillapítani az egyre növekvő pánikot.

Here am I sitting in a tin can.

Elrabolták? Egy másik országba akarják vinni, eladják prostituáltnak, bezárva tartják, végül megölik?

A nő feje lüktetett, és hányinger környékezte. A tudata kétségbeesetten próbált valami megnyugtatóbb magyarázatot találni a helyzetre.

Kívülről valami nekikoccant a falnak.

A nő talpra ugrott és hallgatózott. Újabb koccanás, most közelebb az ajtóhoz.

Ha az elrablója az, jobb lesz, ha minél kevésbé csap zajt, az ajtó melletti sarokba húzódik, és várja, hogy kinyíljon. De mi van, ha az illető egy véletlen arra járó, ha ő egy kikötőben van, száz meg száz konténer között, és ez az egyetlen esélye, hogy kijusson innen?

A vágy, hogy kiszabaduljon, elviselhetetlenné vált, nem tűrt további mérlegelést. Elkezdte verni a falat az ajtó mellett, és ordított. Vagy inkább bömbölés volt, szavak nélkül, ő csak ki akart jutni innen, ki innen, ki a fényre.

A napot akarta, ugyanazt, amelyik otthon sütött, még ha teljesen másképpen is.

Az üvöltése közben újabb hangot hallott valahonnan alulról. Aztán fény szűrődött be. A nő arrafelé tapogatózott. Lent, a sarok közelében egy csapóajtófélét vett észre. Letérdelt és kikémlelt a kicsi, kerek nyíláson. Egészen közel dugta az arcát, és bár bántotta a szemét a fény, vad reményt ébresztett benne. Újra kiabálni kezdett, most érthetően: halló, itt ember van, human, nyissák ki az ajtót, ki akarok menni, itt egy ember!

A fény hirtelen megint eltűnt. A csapóajtó becsukódott. A nő egy pillanatig nem látott semmit, és kétségbeesésében a kis ajtó felé nyújtotta a kezét. Ujjai valami kerek fémdolgot érintettek, ami a lyukon át jött be.

Egy cső vége volt, és abban a pillanatban, amikor felismerte, víz kezdett ömleni a csőből. Teljes erővel.

Felsikoltott és félreugrott, fenékre esett. A víz máris elborította a padlót, a cipője és a nadrágja azonnal csuromvizes lett.

A víz hideg volt. És egyfolytában ömlött. Érezte, ahogy a combjai körül örvénylik.

Ebből az egészből csupán egyetlen dolgot fogott fel: hamarosan meg fog halni!

A konténer egyre csak telik, és amikor megtelt, ő halott.

Hamarosan úgy lebeg ennek a konténernek a belsejében, mint a varsába tévedt patkány.

Soha többé nem látja a napot.

Sem a napot, sem az anyját.

And I’m floating in a most peculiar way.

And the stars look very different today.

4

A nap súlyosan nehezedett a városra. Az emberek lassan mozogtak, mintha vigyázniuk kellett volna, nehogy rájuk szakadjon a hőség, és mindent maga alá temessen.

Aki Renko a buszmegállóban várakozott. Farmer térdnadrágot, tornacipőt és fekete pólót viselt, a pólón ez a felirat: System of a Down.

Kissé loboncos hajával és napszemüvegével inkább látszott hatósági intézkedés alanyának, mint rendőrnek.

– Fesztiválra indultál? – tudakolta Paula, amikor Renko lehuppant mellé az ülésre, miközben szinte meg sem állt még az autó.

– Parikkalában mérték tegnap az idei nyár melegrekordját – közölte Renko.

Paula visszakanyarodott az autópályára. Ahogy összeszorította, szája csak egy vékony vonal volt, noha valójában a legkevésbé sem érdekelte kollégája szolgálaton kívüli öltözködése. Észrevette, hogy Renko őt figyeli, valószínűleg azt latolgatta magában, mennyire kellene komolyan vennie az előbbi megjegyzést. Paula ügyelt rá, hogy ne könnyítse meg a férfi dolgát, így tekintetét az útra szegezte, arckifejezése pedig kifürkészhetetlen volt. A Renko-féle fazonokat célszerű volt némi nyomás alatt tartani. Máskülönben kezdtek kibújni a szabályok alól és átlépni a munka által megkövetelt viselkedés határait.

– Vásárolni voltam a nejemmel, amikor hívtál. Ha előbb még hazamentem volna átöltözni, várnod kellett volna rám. Jöttem volna később csak amiatt, hogy megfelelő ruha legyen rajtam?

A kérdés olyan őszintén hangzott, hogy Paula úgy döntött, megkegyelmez.

– Jobb időben érkezni – válaszolta.

Renko erre rögtön megnyugodott, napszemüvegét feltolta a homlokára, és kinyújtotta a lábát.

– Szép ez a Saab, ezeket már nem is gyártják. Kár, hogy a svédek eladták Kínának, nem mintha bármi bajom lenne a kínaiakkal. Ami azt illeti, a svédekkel több bajom van, mint a kínaiakkal. Második generációs 9.5-ös?

– Több mint tízéves – felelte Paula, megkerülve a kérdést, amire nem tudta a választ.

Az autók sohasem érdekelték, még annyira sem, hogy lecserélje valami újabbra. Az apja potom áron adta el neki a Saabot, amikor a legutóbbi válása után külön költözött.

– Na, és mi a bajod a svédekkel? – kérdezte Paula.

– Mats Sundin. Az utolsó perc. A legelső hokimeccs a tévében, amire emlékszem. Apám sírt, én féltem – felelte Renko.

Paula elnevette magát. Ő is látta azt a mérkőzést. Együtt nézték az apjával, aki viszont gúnyos önelégültséggel egyfolytában azt hajtogatta a meccs végéig, hogy úgysem lesz ebből semmi. Fölösleges bármit is remélni. Hát nem megmondtam? Az ő apja csak évekkel később sírta el magát, a győzelem pillanatában.

A Szent Iván-napi hosszú hétvége előtti csúcsforgalom már csillapodott. Paula egyszerre két sávot váltva kanyarodott rá az autópálya lehajtójára, és onnan tovább a körgyűrűre nyugat felé.

– A bejelentés alapján a hely, ahol a holttestet megtalálták, a Lehmus Alapítvány tulajdona. Tudsz róla valamit? – kérdezte Paula.

– Gőzöm sincs – válaszolta Renko.

– Guglizz rá!

Renko előbányászta a telefonját a nadrágzsebéből, és megnyitotta a keresőt.

– A Lehmus Alapítvány közhasznú szervezet bla bla bla, unalmas. – kezdte olvasni Renko, amikor megtalálta a megfelelő weboldalt. – Az alapítvány ösztöndíjakat oszt alkotóművészek számára, valamint a fejlődő országokkal foglalkozó kutatásokat és nemzetközi projekteket támogat. Az alapítványnak vannak saját művészeti és társadalmi projektjei is – olvasta tovább Renko a képernyőről. – Egy jobb világot szeretnénk építeni bla bla…

– Volnál szíves felolvasni azokat a blablákat is? – szakította félbe Paula.

– Oké, bocs. Egy jobb világot szeretnénk építeni, ehhez fontosnak tartjuk megismertetni és megértetni a fejlődő országok problémáit és azok okait, egyúttal szerepet kívánunk vállalni a megoldásukban is. Fejlődő országok – ismételte meg lassan Renko. – Mindig furcsálltam ezt a szót. Nem egyszerűen csak definiál, mármint hogy ezek az országok le vannak maradva a fejlődésben, hanem mintegy kívülről diktálja, hogy mit kellene…

– Ki hozta létre az alapítványt? – vágott közbe türelmetlenül Paula.

– Egy pillanat… Elérhetőségek… az alapítvány kuratóriumának elnöke Mai Rinne, az alelnök Elina Lehmusoja.

– Lehmusoja? Már hallottam valahol ezt a nevet – villant Paula eszébe.

– A Lehmus Alapítványt Hannes Lehmusoja alapította 2000-ben. A Lehmus-konszern nyereségének egy részét közhasznú célokra kívánta fordítani – folytatta az olvasást Renko.

– Lehmusoja, Lehmus-konszern, Lehmus Alapítvány – sorolta Paula. – Elég családközpontúan hangzik.

– Mert az is. Családi cég, amelynek az ügyvezetője jelenleg egy Juhana Lehmusoja nevű személy. Netán Hannes fia?

– Mivel foglalkozik a vállalat?

– Van itt egy link a cég honlapjára… Mindenféle építés meg infrasruktúra.

– Infrastruktúra.

– Ja, az. Miért nem tudtak kitalálni erre a szóra egy normális megfelelőt? Infrastruktúra: ezt egy átlagember képtelen kimondani. Másrészt mi lenne a jó szó olyasmire, ami mindent jelent, amin és aminek a segítségével bármi bármerre mozoghat: autók, emberek, szennyvíz, információ, áram, vonatok, hajók, kamionok, élelem, áruk. És aztán ott van a szociális infrasruktúra…

– Infrastruktúra. A következőnél kanyarodjak balra? – kérdezte Paula, hogy elvágja Renko monológját.

A körgyűrű után egy jó állapotú, de keskeny úton folytatták a napperzselte szántóföldek között. Az út egyszer csak élesen jobbra fordult, és egy sűrű erdő homályába veszett. A Lehmus Alapítvány villájához vezető leágazást csak akkor lehetett észrevenni, amikor az ember már egészen odaért.

A leágazáson túl, az út másik oldalán egy nyerges vontató volt leparkolva, mögötte meg egy üres pótkocsi. Szinte teljesen elzárták az utat, csak úgy lehetett őket kikerülni, hogy előzés közben esély sem volt arra, hogy látni lehessen az esetleges szembejövőt.

– Írd fel a rendszámát! – mondta Paula Renkónak, aki egészen belefeledkezett a telefonjába. Az felkapta a fejét, előrehajolt, hogy jobban lássa a rendszámot, és addig ismételgette hangosan, amíg el nem tudta menteni a mobiljára.

– Hársfák – állapította meg ujjongva Renko, amikor Paula rákanyarodott a homokkal felszórt kis útra.

Az utat valóban öreg, csomós törzsű fák szegélyezték.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Paula.

– Miben?

– Hogy ezek hársfák?

– Szinte teljesen – válaszolta Renko, és arcát a szélvédőhöz nyomta. – A parkokban vigyázni kell velük, mert tetűkaka csurog róluk.

– Pfuj! Rémes lehet! – jegyezte meg Paula szarkasztikusan.

– Ezek itt olyan öregek, hogy nemigen ültethette őket még az öreg cégvezető sem. A fák talán már azelőtt itt voltak, hogy a család idekerült.

Egy újabb kanyar után egyenes szakasz következett, ami már közvetlenül a Lehmus Alapítvány villájához vezetett. A végén egy nagy, fehér épület bukkant fel, a ház jobb oldalán pedig a tenger csillogott. Az utat szegélyező hársfasor véget ért még a nagy fémkapu és a kerítés előtt, az út azonban az ápolt kert közepén álló villa bejáratáig folytatódott, ahol egy kerek virágágyást megkerülve visszafordult.

A bezárt kapu előtt egy kék tengeri konténer csillogott a napfényben. Mögötte rendőrautó parkolt. A kapu melletti kiszélesedő részen egy piros, kétszemélyes, nyitott autó és egy robusztus fekete városi terepjáró állt.

Paula leparkolt a rendőrautó mögé, bőven hagyva helyet a két kocsi között.

– Majd én beszélek – közölte Renkóval, még mielőtt kiszálltak.

A kapuhoz közel, a fasor legutolsó hársa alatt két egyenruhás rendőr ácsorgott rövid ujjú ingben. Egy hatvanas éveiben járó férfi volt velük kék zsebes overallban.

– A tetűkakaklub – dörmögte Renko Paula mögött.

Paula mosolygott magában, miközben kezet fogott a két rendőrrel meg az overallos emberrel, aki a Lehmus Alapítvány ingatlangondnokaként mutatkozott be. Délelőtt tízkor telefonáltak rá, amikor a Lehmusoja házaspár megérkezett a villához, hogy ott töltse a hétvégét.

Juhana Lehmusoja ügyvezető igazgató ráismert a konténerre, ami a Lehmusoja-vállalat tulajdona volt, és arra kérte a gondnokot, hogy haladéktalanul távolíttassa el.

– A holttest odabent van a konténerben – magyarázta az egyik egyenruhás rendőr, és megerősítette, hogy nem nyúltak semmihez. A gondnokon kívül csak a mentőápolók léptek be a konténerbe, akik megállapították, hogy az újraélesztésnek nincs értelme.