MARY G. GRANT

SZERELEM ELSŐ JÁRATRA

Könyv Guru

Budapest, 2025

Az otthon néha nem egy hely - hanem egy ember, aki mellett újra önmagad lehetsz.

Sophie Miller New Yorkban próbálja túlélni a mindennapokat egy kibírhatatlan főnök, borzalmas kávé és egy fájdalmas múlt árnyékában. Négy év telt el azóta, hogy a szíve darabokra tört – és azóta sem enged közel magához senkit.

Jack Turner visszavonultan él Skóciában, ahol csendben cipeli a múlt terheit. Érzelmek? Már rég lemondott róluk. Egészen addig, amíg egy repülőn egy ismeretlen nő szó szerint az ölébe nem zuhan.

Egy hóvihar miatt Sophie és Jack napokra a Harper birtokon rekednek. Amit kezdetben véletlennek hittek, hamar valami mélyebbé alakul. A vonzalom tagadhatatlan – de a titkok, amiket magukkal hoztak, bármelyik pillanatban mindent tönkretehetnek.

Lehet esélye a szerelemnek két megtört lélek között, ha a legnagyobb félelmük épp az, hogy újra elveszítenek valakit? Egy megható, humorral és érzelemmel teli történet arról, hogy néha a sors pontosan tudja, mikor kell közbelépnie.

Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Epilógus

„Még a legrosszabb napokon is van okunk az örömre.”

~ Kate Beckett (Castle) ~

Férjemnek,

aki mindig hitt bennem.

Köszönöm, hogy mindig támogatsz.

ELSŐ FEJEZET

Sophie

Vannak napok, amikor az embernek egyszerűen nincs szerencséje. Már reggel éreztem, hogy ez is olyan lesz. A kávém kilöttyent, a buszt lekéstem, és most itt állok egy idegen kapualjban, miközben az eső úgy zuhog, mintha személyes sértésnek venné a létezésem.

– Egyszerűen nem hiszem el, hogy már megint ide kell fagynom – dideregtem.

A helyzet a következő: ki kellett jönnöm egy ügyfélhez, hogy megmutassak egy lakást a 87. utcában, azonban neki se híre, se hamva. Nem tudom, mi történhetett, délre volt megbeszélve, és már mindjárt egy óra van. Az ügyfél száma persze nincsen nálam, mert mindent a főnököm, Lucas beszélt le vele. Hál’ istennek január van, és az időjárás ma különösen bolond. Szakad az eső, és jeges szél fúj. Az esernyőm mellettem csöpög a kapualjban. Legalább elázni nem fogok, a szél ellenben a csontomig hatol, olyan hideg. Még az a szerencse, hogy térdig érő kabátot vettem fel. Bár ennyi idő után még csizmában is nagyon fázik a lábam. Vacogva előveszem a telefonom, és tárcsázom Lucas számát.

– Sophie, te mégis merre vagy? – vont kérdőre egyből Lucas.

– Mr. Morrist vártam eddig, hogy megmutassam neki a 87. utcában lévő lakást, de nem jött el.

– Jaj, elfelejtettem szólni? Mr. Morris ma délelőtt lemondta az időpontot.

– Hogy micsoda? – kérdeztem döbbenten.

– Mondtam a titkárnőmnek, hogy szóljon, de biztos elfelejtette – nevetett szórakozottan Lucas. – Úgyhogy gyere vissza, mert szükségem van rád! – közölte, majd rám csapta a telefont.

– Ez most ugye csak valami hülye vicc? – kérdeztem dühösen a telefonomtól.

Sóhajtottam egy nagyot, majd a telefont behajítottam a táskámba, és elindultam a metró felé.

Utazás közben arra gondoltam, hogy ez biztos nem lehet véletlen. A múlt héten is hasonlóképpen jártam, csak akkor Mrs. Harris mondta le az időpontot, amiről szintén „elfelejtettek” szólni. Komolyan, néha már azt gondolom, hogy Lucas direkt ki akar szúrni velem, és élvezi, hogy szívathat.

Csak azért viselem el ezt a barom Lucast, mert a legjobb ingatlanos cégnél dolgozhatok, a Cooper Enterprisesnál. Ez a város legnagyobb, piacvezető ingatlanos cége, és én itt dolgozom mint ingatlanügynök. Elvileg csak annyi lenne a munkám, hogy lakásokat mutogatok, tárgyalok és eladok. A valóság viszont az, hogy én írom az adásvételi szerződéseket, én egyeztetek az ügyvédekkel, én tartom észben, ki mikor jön, mit látott, mit mondott és mit akar. Lucas pedig inkább az irodán belül flörtöl – szinte az összes női kollégával. Ha pedig dolgozni kéne, általában engem hív.

A legtöbb szerződésen az ő neve szerepel, de az én gépemen íródnak. Ő legfeljebb aláírja őket, ha épp ráér, és ha nála van a kedvenc tolla, mert anélkül aztán egy tollvonást sem tesz. És még a nők a bonyolultak, mi? Néha komolyan elgondolkodom, hogy mennyire éri meg nekem itt maradni. De aztán megjelenik egy új ügyfél, akinek tényleg számít, amit csinálok – és akkor egy időre megint elfelejtem, hogy mennyire elegem van.

Lucasról azt kell tudni, hogy egy kissé megalomániás. Megőrül, ha nem az van, amit ő akar. Ilyenkor általában a vezérigazgatónk, Mr. Cooper nevével dobálózik, amitől mindenki fülét-farkát behúzza, és rögtön mindent megcsinál.

Christopher Cooper egy rejtélyes férfi, ő alapította a céget nyolc évvel ezelőtt, de négy éve valamiért úgy döntött, hogy kiszáll a cég mindennapi életéből, és csak távolról irányít. Állítólag a vezetői meetingeken is csak online van jelen, és kamera nélkül. Senki nem tudja pontosan, ki ő, egyedül csak az igazgatósági tagok. Lucas csak három és fél éve dolgozik a cégnél, így ő már pont nem találkozott vele, én meg szintén csak három éve vagyok itt. Így Mr. Cooper kiléte teljes titok. Ellenben a cégnél az a hír járja, hogy egy kemény üzletember, akinek jeges pillantása van, és már a megjelenése is olyan tekintélyt parancsoló, hogy mindenkinek megfagy az ereiben a vér. Nem érdekli semmilyen magyarázat, csak a teljesítményt nézi, és ha úgy ítéli meg, hogy valaki hibázott, egy tollvonással kirúgja. Nem tudom, milyen lehet valójában, de a pletykák általában sosem alaptalanok. Nem szívesen kerülnék a szeme elé, főleg nem akkor, ha valamit elszúrtam.

Lucasra visszatérve: nemcsak megalomániás, hanem borzasztóan öntelt is. Meg van győződve róla, hogy ő a legszexibb pasi a világon, és minden nő az ő kegyeiért teper. Nem mondom, nem néz ki rosszul a szőke, göndör hajával és a kék szemével, de a stílusa borzalmas. Ennek ellenére nagy nőcsábász, már a fél iroda az ágyában kötött ki. Hát, egészségükre… Nálam is többször próbálkozott, de nekem egyáltalán nem jön be. Én kifejezetten utálom a rámenős pasikat.

♦

Mikor visszaértem az irodához, felbaktattam a lépcsőn, és egyből a konyha felé vettem az irányt, mert nagy szükségem volt egy életmentő, forró kávéra. Míg a kávé készült, kiengedtem a hajam, és beletúrtam. Kicsit nedves volt még az esőtől, de milyen jó, hogy pont most vágattam vállig érőre, legalább hamarabb megszárad. Már éppen nyúltam a bögrémért, mikor Lucas lépett be a konyhába.

– Na, végre, visszaértél. Mi tartott eddig?

– Lassan jött a metró – feleltem.

– Miért nem fogtál egy taxit?

– Ez most komoly? – pillantottam rá hitetlenkedve. – A nap közepén, New Yorkban? Nem is értem a kérdést. Egyébként ekkora forgalomban a taxi sem lett volna gyorsabb.

– Elég morcos vagy – jegyezte meg Lucas.

– Csodálod? – morogtam. – Órákkal ezelőtt tudtad, hogy Mr. Morris nem fog eljönni, és ennek ellenére hagytad, hogy odamenjek, és majdnem egy órát ácsorogjak a fagyban.

– Ó, hát ez a bajod, Sophie? Ne izgulj, majd én felmelegítelek – vigyorodott el Lucas, és hirtelen magához húzott.

Reflexből ellöktem.

– Kösz, de nem kell. Erre van a kávé. És ne ölelgess, nem vagyunk jóban.

– De lehetnénk – vigyorgott Lucas egészen közel hajolva. – Imádom, amikor ki van engedve a hajad. Mondtam már, hogy imádom a barna hajú lányokat? Közülük is főleg a zöld szeműeket.

– Persze, meg a szőkéket kék szemmel, meg a barnákat barna szemmel… blablabla – forgattam a szemeimet. – Figyelj, Lucas, elhiszem, hogy ez a duma a legtöbb csajnak bejön, és egyből bevetik magukat az ágyadba, de én nem vagyok ez a típus, úgyhogy fejezd ezt be!

– Hát jó – morogta Lucas sértetten. – Ez esetben indíts dolgozni, a 72. utcai lakásban csőtörés van, oldd meg! – azzal faképnél hagyott.

Sóhajtottam egyet, majd a konyhából kilépve megpillantottam Claire-t, Lucas titkárnőjét. Úgy döntöttem, egyszer s mindenkorra a végére járok az ügynek.

– Szia, Claire, figyelj csak, hagyott nekem Lucas valamilyen üzenetet Mr. Morristól a mai találkozó kapcsán?

– Máris nézem, Sophie – mondta Claire, majd végigfutotta a papírokat. – Nem, semmilyen üzenet nem érkezett. Valami baj van? Elrontottam valamit?

– Nem, dehogy. Te mindent jól csináltál, ne aggódj! – mosolyogtam rá.

Sejtettem! – gondoltam magamban. Nem volt semmiféle üzenet, amit meg kellett kapnom, direkt megszívatott.

♦

A csőtörés és egyéb problémák megoldása után alig vártam, hogy hazaérjek. Mikor végre kinyitottam a lakásajtót, megcsapott a spagettiillat.

Mmmm… Chloe vacsit csinált – gondoltam boldogan.

– Sophie, te vagy az? – hallatszott a konyhából.

– Igen, szia! – dobtam le a kabátomat és a táskámat az előszobában.

Végre itthon! Ha Chloe nem lenne, most tuti kaját rendelnék. Ő az egyik legjobb barátnőm, az egyetem óta elválaszthatatlanok vagyunk. Nem is volt kérdés, hogy az egyetem után együtt bérelünk ki egy lakást Manhattanben. Ez így mindenkinek megfelelt. Egyikünk munkahelyétől sincsen messze, és elég tágas kettőnknek. Néha itt alszik Chloe barátja, Henry is, de általában Chloe szokott átmenni hozzá. Nekem pedig elég régóta nem volt férfi vendégem. Hogy miért? Hát ez egy nagyon hosszú sztori.

– Szia! – bukkant fel Chloe a nappaliban mosolyogva. – Milyen napod volt?

Chloe olyan, mint egy kis Duracell-nyuszi. Ott állt a nappali közepén egy mackónadrágban, pólóban, szőke haját copfba fogva, és kék szeme csak úgy csillogott a boldogságtól. Sosem értettem, hogy marad ennyi energiája még estére is.

– Áh! – legyintettem. – Fagyos.

– Fagyos? Nem volt fűtés az irodában? – pillantott rám Chloe meglepetten.

– De, ott volt, csak kimentem bemutatni egy lakást egy ügyfélnek, aki nem jött el, amiről Lucas „elfelejtett” szólni.

– Már megint? Nem ugyanez volt múlt héten is?

– De – bólintottam. – Szerintem direkt élvezi.

– Vagy bosszúból csinálja, mert folyton lekoptatod – vigyorgott Chloe.

– Ez már nekem is eszembe jutott – nevettem el magam. – De akkor életem végéig ezt fogja csinálni.

– Kivéve, ha… – pillantott rám Chloe ravaszul.

– Ha?

– Ha beadod a derekad.

Felnevettem. Méghogy beadom a derekam? Ekkora képtelen ötletet!

– Előbb ugrok ki a busz elé – feleltem szárazon. – Megbolondultál?

– Most miért? – vigyorgott Chloe. – Annyira nem rossz pasi.

– Kinézetre lehet. De a modora feledteti a kinézetét – vágtam rá. – Nem is értem, hogy jut ilyen az eszedbe, hogy én valaha is képes lennék lefeküdni Lucasszal!

– Jó-jó, igazad van. Csak arra gondoltam, hogy nem voltál együtt senkivel… – dünnyögte Chloe, majd hirtelen elhallgatott.

– Igen? – vontam fel a szemöldökömet.

– Elég régóta – fejezte be a mondatot rám sandítva.

Nagyot sóhajtottam. Pontosan tudtam, hogy nem így akarta folytatni a mondatot. Az eredeti befejezés az lett volna, hogy „Carter óta”. Carter az, akit nem nevezünk nevén. Mondhatnánk úgy is, hogy ő az én személyre szabott Voldemortom. Találó, nem igaz? Bárcsak hozzá is elég lenne egy varázspálca és egy szuper bűbáj! De az én esetemben ez, sajnos, nem ennyire egyszerű.

Gondolataimból végül Chloe szakított ki.

– Ne haragudj! – dünnyögte.

– Semmi gond – legyintettem. – Nem akarunk enni? Már az előszobában éreztem a spagetti illatát, és éhen halok – pattantam fel a kanapéról.

– Mertem remélni, hogy éhes leszel! Gyerünk! – vigyorgott Chloe.

MÁSODIK FEJEZET

Sophie

A vacsora után egy-egy pohár bort kortyolgattunk, és régi történetekről sztoriztunk.

– Emlékszel, amikor minden télen korcsolyázni mentünk a Rockefeller Centerhez? – kérdezte Chloe. – Milyen jó is volt!

– Neked főleg, mert te tudsz korizni – nevettem. – Én örültem, ha épp nem estem orra.

– Jaj, ugyan már, tök ügyes voltál te is – bökött oldalba vigyorogva. – Mikor is voltunk utoljára?

– Négy éve. Miután Lizzie elköltözött Skóciába.

– Ó, tényleg – merengett el Chloe. – Olyan romantikus, hogy az egyetem után nem bírta Daniel nélkül, és utánament.

– Tényleg az – bólintottam. – De te sem panaszkodhatsz. Akkor jöttél össze Henryvel.

Chloétól nem érkezett válasz. Mikor odanéztem, egyből kiszúrtam az arcán átsuhanó bánatot.

– Chloe? Minden rendben?

Hirtelen megrázta magát, majd elmosolyodott.

– Persze. Igen, igazad van, akkor ismertem meg Henryt.

Gyanakodva pillantottam rá. Aggódtam érte, mert szokatlan volt, hogy így reagált Henry említésére. Persze, azt tudtam, hogy nem teljesen felhőtlen a kapcsolatuk. Henry nagyon kedves srác, csak sajnos irányításmániás. Ez az előző kapcsolatából fakadt, ugyanis az exbarátnője csúnyán átverte és megcsalta. Henry valószínűleg úgy akarta elkerülni az újabb csalódást, hogy a következő kapcsolatában mindent ő irányít. De szó szerint mindent. Mindig ott volt Chloe nyomában, Chloe nem mehetett el nélküle nagyjából sehova. Mindkettőnk végzettsége közgazdász, de Chloe mindig is odavolt az esküvőkért és a virágokért, ezért kiskora óta virágkötő akart lenni. El is helyezkedett egyetem után egy virágboltban, és nagyon tehetséges volt a munkájában, de aztán hirtelen egyik pillanatról a másikra felhagyott vele, és elkezdett Henry ügyvédi irodájában dolgozni. Sosem értettem az okát, Chloe pedig nem kötötte az orromra, de valahol sejtettem, hogy ebben is Henry keze van. Most, hogy jobban végiggondolom, a korcsolyázást is azóta nem csinálja, mióta Henryvel együtt van. Henry ugyanis nem tud korcsolyázni, és biztos nem tetszett neki, hogy Chloe eljárt.

Miközben ezen morfondíroztam, hirtelen megszólalt a telefon. Chloe is felkapta a fejét, majd fogadta a hívást.

– Halló? Lizzie! Jaj, de jó, hogy hívsz, várj, kihangosítalak.

– Csáó, Lizzie! – kiáltottam a telefonba.

– Sziasztok, csajok! Hogy vagytok? – hallatszott a telefonon át Lizzie izgatott hangja.

– Fáradtan – mondtam.

– Csak a magad nevében beszélj! – nevetett rám Chloe.

Hirtelen elgondolkodtam. Lizzie most, este telefonál? Mennyi is az idő ilyenkor Skóciában?

– Ugye nincs baj? – kérdeztem aggódva. – Nálatok nem éjszaka van?

– Ja, de igen – nevetett Lizzie. – De nincs baj, épp ellenkezőleg. Lányok… férjhez megyek!

– Azta! – kiáltottunk fel Chloéval egyszerre. – Gratulálunk!

– Ugye? Olyan boldog vagyok!

– Daniel csak beadta a derekát öt év után – vigyorogtam.

– És mikor lesz a nagy nap? – érdeklődött Chloe.

– Éppen ezért hívtalak titeket. Az esküvő szombaton lesz – hadarta Lizzie.

– Szombaton? – nézett rám Chloe döbbenten. – Mármint most szombaton?

– Igen!

– Úgy érted, hogy három nap múlva? – kerekedett el a szemem, mikor tudatosult bennem, hogy ma szerda van.

– Igen!

– Hű… – nyögtem ki.

– Csak nem terhes vagy? – kérdezte hirtelen Chloe.

– Jaj, dehogyis! Csak nem akarunk várni – nevetett Lizzie. – Úgyhogy nagyon szeretném, ha eljönnétek! Ti lesztek a koszorúslányok! Foglalok nektek repülőjegyet, de valószínűleg csak holnap este lesz gép, és akkor péntek délelőtt érnétek ide. Így is megfelel?

– Persze, ott leszünk! – vágta rá Chloe. – Koszorúslányok nélkül nincs esküvő!

– Tökéletes – bólintottam én is, de már azon gondolkodtam, hogy fogom lenyomni mindezt Lucas torkán.

– Jaj, annyira örülök! Akkor holnap küldöm a repülőjegyeket!

– Rendben, de várj csak, akkor foglalnunk kellene szállást is, nem? – kérdeztem hirtelen Chloéra pillantva.

– Szó sem lehet róla! Itt fogtok aludni a Harper-birtokon. Van elég szoba, kábé fél Skócia elférne – nevetett Lizzie.

– Akkor köszönjük!

– A repülőtérre küldöm értetek a kocsit.

– Kocsit?

– Persze, a limót.

– Limót? Limó mint limuzin? – néztem döbbentem Chloéra.

Lizzie felnevetett.

– Sophie, nyolc éve élsz New Yorkban, és még nem ismered a szlenget?

– És hova visz minket a limuzin? – kérdezte szórakozottan Chloe. – Egy kastélyba?

– Az attól függ. Ha tornya van, annak számít?

– Tornya?! – kiáltottunk fel egyszerre.

– Majd meglátjátok! Szuper lesz! – nevetett Lizzie.

– Oké, akkor várjuk a repjegyeket, és gratulálunk még egyszer! – vigyorodtam el.

– Azta! – dünnyögte Chloe, miután letette a telefont. – Esküvő három nap múlva. Hova ez a sietség?

– Nem tudom – vontam meg a vállamat. – Lehet, hogy tényleg csak nem akarnak várni. Elvégre is négy éve együtt vannak. Illetve öt, ha az utolsó egyetemi évet is belevesszük.

Lizzie a másik legjobb barátnőm. Mindhárman a Harvardra jártunk. Csak aztán ő összejött Daniellel, aki egy irtó rendes és jóképű srác. Ő is ugyanitt tanult, csak a jogi karon, és már a doktori fokozatát csinálta. Szerelem volt első látásra, és egyébként nagyon össze is illettek. Tökéletesen kiegészítették egymást. Aztán az egyetemnek vége lett, és ott volt a nagy kérdés, hogy mit csináljanak. Danielnek mindenképpen vissza kellett mennie Skóciába. A szülei ugyanis nagyon gazdagok, mert whiskyben utaznak. Van egy hatalmas lepárlójuk, és palackozójuk is. Daniel nem akart a whiskygyártás folyamatában részt venni, mert mindig is a jog érdekelte, viszont otthagyni sem akarta a családi vállalkozást, ezért ügyvédnek tanult, és abban állapodtak meg, hogy a doktorija után visszamegy, és ő lesz a cégük jogásza. Lizzie viszont mindenáron esküvőszervező szeretett volna lenni, és úgy volt vele, hogy ezt bárhol csinálhatja, így Daniellel tartott Skóciába. Ez négy éve történt, azóta nem is láttuk, csak videochaten.

– Gondolom, nem volt nehéz leszervezni az esküvőt ennyi idő alatt – morfondírozott Chloe. – Harperéknek nagy az ismeretségük.

– Ó, az biztos. Nagyon kíváncsi vagyok arra a birtokra. Meg arra is, hogy mi fogta meg Lizzie-t ennyire Skóciában.

– Hát ez könnyű – nevetett Chloe. – Daniel.

♦

Egy órával később már az ágyban feküdtem, de nem jött álom a szememre. Egyre csak az esküvő járt a fejemben. Szívből örültem Lizzie boldogságának. Ugyanakkor aggódtam Chloe miatt, mert valami nagyon nem stimmelt vele és Henryvel. Nem akartam faggatni, mert biztos megvan az oka, hogy miért nem mondja el. Aztán arra jutottam, hogy majd ha együtt látom őket, megfigyelem minden mozdulatukat, mint egy nyomozó. És végül bekúszott a gondolatomba Ő, akit nem nevezünk nevén. Milyen érdekes, szinte már a sors fintora, hogy pont aznap kerül szóba, mikor Lizzie is felhív az esküvővel… És ahogy ezen merengtem, végül elnyomott az álom.

♦

Másnap reggel a telefonom pityegésére ébredtem. Ránéztem az órára, még csak fél hét volt. Ásítottam egy nagyot, majd megnyitottam az üzenetet.

Lizzie: Mi az, hogy Henry nem jön???

Összeráncoltam a homlokomat, és próbáltam felfogni a kérdést. Hova nem jön Henry? És ekkor tudatosult: az esküvőre.

Gyorsan felkeltem. Chloe már nem volt sehol, egy cetli állt az asztalon:

„Ma hamarabb bementem. Főztem kávét. Legyen szép napod!”

Felettébb érdekes. Először ez az üzenet Liztől, most meg ez a cetli. Mégis, mi a fene folyik itt?

Jack

Világéletemben utáltam a semmitmondó meetingeket. De komolyan, hogy tudnak az emberek órákig a semmiről beszélni? Nincs is lélekölőbb annál, mint mikor óráid mennek el olyan megbeszélésekre, amelyeknek se eleje, se vége.

Ha valaha könyvet írnék az üzleti meetingekről – amit biztosan nem fogok –, akkor az első fejezet címe ez lenne: „HOGYAN TÖLTS EL NÉGY ÓRÁT EGY MEGBESZÉLÉSEN ANÉLKÜL, HOGY BÁRMI ÉRDEMLEGES TÖRTÉNNE?”

Látszólag figyelek. Az arcom kifejezéstelen, a testtartásom tökéletes. Ha valaki most bejönne az irodámba, senki nem mondaná meg, hogy fejben már háromszor lejátszottam, hogyan szabadulok ki innen.

Hirtelen megszólal a telefonom. Na, végre történik valami! A kijelzőre pillantok. Daniel. Lenémítom a meetinget, és fogadom a hívást.

– Jack! – hallatszik a telefonból boldogan.

– Szia, Daniel! Mi a helyzet?

– Képzeld el, Lizzie igent mondott!

– Várjunk… mi? – kérdeztem döbbenten.

– Esküvőnk lesz – nevetett Daniel.

Elvigyorodtam.

– Gratulálok, öregem! Mikor lesz a nagy nap?

– Ezért is hívtalak. Szombaton.

Szombaton?!

– Azta! Ti aztán nem aprózzátok el! – nevettem fel én is.

– Nem, nem akarunk egy percet sem tovább várni. Figyelj, tudom, hogy csak a jövő héten indultál volna haza, de meg tudod oldani, hogy itt legyél az esküvőn?

– Hülyéskedsz? Ki nem hagynám! Máris foglalok repjegyet.

– Akkor megnyugodtam, mert tanú nélkül nincs esküvő – mondta Daniel.

– Tanú? – lepődtem meg. – Én leszek a tanúd?

– Ha elvállalod.

– Viccelsz? Megtisztelsz – mosolyodtam el meghatódva.

– Akkor nemsokára találkozunk!

A hívás megszakad, én pedig hátradőlök a székemben, és most először érzem azt a mai napon, hogy végre történik valami, amiért érdemes felállni ebből a székből. Három nap. És végre hazamegyek. Mindig szerettem hazatérni Skóciába. Amerika nem az én világom. Legalábbis már nem az. El sem hiszem, hogy Daniel megnősül! Azt meg főleg nem, hogy engem kért fel tanúnak, és nem az öccsét. Remélem, Logan nem lesz pipa emiatt. Rögtön neki is álltam repülőjegyet foglalni, miközben azon gondolkodtam, hogy Daniel nem is tudja, hogy ha akart volna, sem telefonálhatott volna jobbkor.

HARMADIK FEJEZET

Sophie

Miközben az irodám felé baktattam, folyton Chloe járt az eszemben. Nem tudtam hova tenni a tegnapi szomorkás hangulatát. Ma meg ez az SMS Lizzie-től. Méghogy Henry nem jön az esküvőre? Nem is emlékszem előfordult-e valaha is, hogy Henry valahova ne kísérte volna el Chloét. Az ajtó hirtelen kicsapódott, és berontott Lucas, egyből az én asztalomhoz sietett.

– Mégis, merre voltál eddig? – förmedt rám.

– Neked is jó reggelt, Lucas! – mormogtam az orrom alatt. – Még mindig a sebzett egódat nyalogatod?

– Ha-ha, nagyon vicces. Csak szólni akartam, hogy Mr. Morris tíz órakor vár téged a lakásnál.

– Ó, tényleg? És ma tényleg ott is lesz, vagy megint kiküldesz fagyoskodni, miközben elfelejtesz szólni róla, hogy mégsem jön? – dünnyögtem, miközben a postámat néztem át az asztalon.

– Na de…

– Ne! – tartottam felé a mutatóujjamat. – Ne is kezdj bele a hazugságaidba!

Nem szólt semmit, csak mogorván nézett.

– Ja és erről jut eszembe. Holnap szabadságon leszek – tettem hozzá.

– Hogy mi? – döbbent meg Lucas.

– Igen, egy barátnőm férjhez megy szombaton, és Skóciába kell utaznom még ma.

– Szó sem lehet róla! – fakadt ki Lucas. – Pénteken a Jackson házaspárral találkozunk a Central Park melletti loft lakás miatt.

Összeszűkült szemekkel pillantottam rá.

– Ez Mr. Cooper külön kérése – hangsúlyozta diadalittas vigyorral az arcán.

Hát persze, Mr. Cooper! Mily meglepő…

– Remek – mosolyogtam rá fanyarul. – Ezek szerint ketten mentünk volna. Nos, ez szuper hír, mert akkor remekül meg tudod oldani nélkülem is, nemde?

– Sophie Miller! Ha ezt Mr. Cooper megtudja, nem lesz boldog – kiabált Lucas paprikavörös fejjel.

– Ha Mr. Coopernek gondja akad azzal, hogy kiveszek egy nap szabadságot, nyugodtan hívjon fel telefonon! Egyébként, ha megbocsátasz, mennem kell, mert Mr. Morris már vár rám, elfelejtetted? – pillantottam rá bűbájos mosollyal, azzal elsuhantam mellette a liftekhez.

♦

Miután túl voltam a találkozón Mr. Morrisszal és kiküldtem vagy húsz e-mailt, úgy döntöttem, elég lesz a munka mára. Beállítottam az automatikus üzenetet, hogy holnap szabadságon vagyok, és már indultam is haza. A liftben ránéztem a telefonomra. Lizzie megküldte a repjegyeket. A repülő este hét órakor indul a JFK repülőtérről, és délelőtt tizenegy órára ér Invernessbe. Londonban kell átszállnunk, és ott lesz még kb. két óránk nézelődni, mielőtt továbbindul a gép. Szuper! Már alig várom, hogy mehessünk. A lift még megállt a tizediken, és legnagyobb bánatomra, Lucas szállt be rajta.

Ilyen nincs!

– Helló szépségem. Hova-hova? – vigyorgott.

– Megyek haza.

– Ilyen korán? – pillantott az órájára.

– Igen, Lucas, megy a gépem.

– Mr. Cooper nem lesz elragadtatva – húzta el a száját.

– Tudod, nem hiszem, hogy Mr. Cooper egyetért azzal, hogy zsarolásra használják a nevét – mosolyogtam rá kimérten.

– Kikérem magamnak! – csattant fel. – Te játszol az állásoddal, nem én!

– Az állásommal? – nevettem fel. – Lucas, azért még senkit nem rúgtak ki, mert egyszer előbb hazamegy, és kivesz egy nap szabadságot.

– Majd meglátjuk – vágta zsebre a kezét ez az öntelt hólyag.

– Te most fenyegetsz engem? – pillantottam rá mérgesen.

– Dehogy. Csak figyelmeztetlek. Persze, van megoldás arra, hogy ne történjen semmi gond.

– Ó, tényleg? – dünnyögtem szkeptikusan.

– Persze. Ha végre egy kicsit kedvesebb leszel velem, akkor talán szólok egy-két jó szót az érdekedben – vigyorgott rám, miközben egy lépéssel közelebb jött, alig hagyva köztünk távolságot.

Idegesen pillantottam a lift számkijelzőjére. Mégis, meddig tart, míg leérünk a földszintre?

Szerencsére imáim meghallgattattak, és a lift ebben a pillanatban pittyent egyet, majd kinyílt az ajtó.

– Jó hétvégét, Lucas! – mondtam, majd villámgyorsan elsiettem.

♦

Pár órával később már a reptéren ültünk Chloéval egy étteremben. Még volt egy óránk indulásig, ezért úgy döntöttünk, vacsorázunk egyet. Chloénak alapvetően jó kedve volt, de nagyon feszengett, hiszen a levegőben lebegett a kimondatlan kérdés: mégis, hol van Henry?

– Nem tudott eljönni – szólalt meg hirtelen Chloe.

– Hm? – pillantottam rá. – Mit mondtál?

Chloe jelentőségteljesen rám nézett, majd sóhajtott egyet.

– Tudom, hogy Lizzie mondta neked, hogy Henry nem jön. És értékelem, hogy nem faggatsz, annak ellenére, hogy biztos vagyok benne, majd kifúrja az oldaladat a kíváncsiság.

– Nos, valóban felmerült bennem pár kérdés – jegyeztem meg diplomatikusan.

– Na, ki vele… – sóhajtott Chloe.

– Igazából csak annyi, hogy mi történt? Nem emlékszem rá, hogy valaha is lett volna ilyen, hogy Henry nélkül mész valahova.

Chloe arcán megint ugyanaz a bánat suhant át, és egy hatalmasat sóhajtott.

– Hosszú történet – dünnyögte.

– Akkor kész szerencse, hogy többórás repülőút vár ránk, és még Londonban is lesz két óránk pihenni – zrikáltam egy kicsit.

Végre felnevetett.

– Na jó. De légyszi, ne legyél pipa!

– Tudod, hogy amikor ezt mondod, rögtön felmegy a vérnyomásom – pillantottam rá morcosan. – Szóval? Hol van Henry?

– Otthon.

– Azt értem, de miért van otthon?

– Mert dolgozik.

– És csak így elengedett téged? – lepődtem meg.

Chloe összeszorította a száját.

– Értem – ráncoltam a homlokomat. – Szóval nem akart elengedni, igaz?

Chloe válaszul csak a fejét csóválta.

– És mit csináltál? Elszöktél?

– Dehogy. Megmondtam, hogy eljövök. Nem tetszett neki, és próbált ott tartani, de én mégis eljöttem.

– Hála az égnek! – sóhajtottam fel. – Büszke vagyok rád, hogy kiálltál magadért! De először attól féltem, hogy titokban jöttél el, mert annyira nézelődtél a reptéren, mielőtt bejöttünk a terminálra, mint aki attól fél, hogy Henry egyszer csak megjelenik.

– Tehát észrevetted? – lepődött meg Chloe, aztán mikor jelentőségteljesen pillantottam rá, folytatta. – Valóban ettől féltem. De nem azért, mert nem tudja, hogy jövök. Hanem pont azért, mert tudja, és féltem, hogy utánam jön, és kiveri a balhét, hogy ne menjek sehova.

– És elárulod, hogy pontosan mi történt? – kockáztattam meg a kérdést.

– Igazából nem sok – vonta meg a vállát Chloe. – Nemes egyszerűséggel közölte, hogy mivel ő dolgozik szombaton, így nem tudunk elmenni. Én meg berágtam, és megmondtam neki, hogy márpedig én elmegyek. Persze ezen kiakadt, hogy ezt, mégis, hogy gondolom. Utána meg úgy tett, mintha mi sem történt volna, hogy majd megbeszéljük, meg majd szombaton elmegyünk valahova kettesben.

– Szombaton? Most akkor mégsem dolgozik? – csóváltam a fejemet.

– Én is pont ugyanezt kérdeztem. Aztán eszembe jutott, hogy talán ez volt a jel, hogy végre a sarkamra álljak. Úgyhogy összepakoltam, és elhúztam mellette a bőröndömet.

Időközben befejeztük a vacsorát, és elindultunk a kapukhoz, mert már megkezdték a beszállást. Viszonylag hamar fel is jutottunk a gépre, a kézipoggyászunkat feltettük a helyére, és helyet foglaltunk.

– És nem ment utánad? – kanyarodtam vissza a témához.

– Hát eddig nem. De remélem, már nem is fog – nevetett fel keserűen Chloe. – Megint előjött azzal, hogy egy esküvőn bármi megtörténhet, és mi van, ha rám akaszkodik valami pasi. Mondtam, hogy mivel kábé kettő napig leszünk ott, mégis, kivel pasiznék?

– Na jó, inkább felejtsük el a pasikat! – rázkódtam meg.

– Mi ez a többes szám? – lepődött meg Chloe. – Csak nem Lucas kavart már megint valamit?

– Ó, azon kívül, hogy megzsarolt, hogy elveszítem az állásom, ha pénteken nem jelenek meg egy loft lakásnál, semmi nem történt.

– Hogy micsoda?

– Holnap lesz egy találkozó egy házaspárral, és mikor megmondtam, hogy szabin leszek, bedobta az aduász nevet.

– Mr. Coopert? – vigyorgott Chloe.

– Pontosan – bólintottam grimaszolva. – Mondván, ez Mr. Cooper külön kérése, és nem fog örülni, blablabla.

– Azért kíváncsi lennék erre a Mr. Cooperre, ha egyszer rájön, hogy az ő nevével zsarolják a beosztottakat.

– Hát arra én is! – nevettem fel. – Csak az első sorban ülhessek popcornnal, mikor ez megtörténik!

– Oké, akkor koncentráljunk az útra, és koccintsunk Lizzie és Daniel egészségére! – nevetett Chloe, miközben felemelte a pezsgőspoharát.

– Meg a miénkre!

– Egészség! – kiáltottunk fel egyszerre.

Jack

Mikor felszálltam a gépre, egyre jobban éreztem magam. Kész élmény volt elhagyni Amerikát. Szinte hihetetlen, hogy valamikor ezt tartottam az otthonomnak. De azok más idők voltak. Akkor még volt, ami idekötött. Most már nincs semmi. Még jó is, hogy Danielék esküvője holnapután lesz, így legalább megvan az ürügy, miért utazom haza hamarabb. Időközben Daniel küldött egy SMS-t, hogy Emmát nem hívták meg az esküvőre, de ha szeretném, még meg tudják hívni. Emma… rég nem beszéltem vele.

Emma a volt barátnőm. Évekig voltunk együtt, de végül én vetettem véget a kapcsolatnak. Valahogy úgy éreztem, már nem igazán működik. Persze ő ezt másképp látta. Végül abban maradtunk, hogy néha még találkozunk. Fizikailag jól működött köztünk a kémia – és hát, időnként ez is számít. Nem tartom magam nőcsábásznak. Igazából csak Emmával így alakult… Talán azért is, mert eddig még nem találkoztam olyasvalakivel, aki mélyebb nyomot hagyott volna bennem. Vagy aki igazán megmozgatott volna érzelmileg. Bár, őszintén szólva, nem is nagyon hiszek az ilyesmiben. Szerintem a mindent elsöprő szerelem csak a mesékben létezik.

Hirtelen kacarászást hallottam pár sorral előrébb. Odapillantottam. Két lány ült átellenben, és nagyon vidáman beszélgettek. Elmosolyodtam. Nekik legalább jókedvük van. A munka mellett ritkán hall az ember szívből jövő nevetést. A gép közben felszállt, kinyitottam a laptopomat, és megnyitottam a levelezésemet. Mikor megláttam, mennyi olvasatlan e-mailem van, felsóhajtottam. Még jó, hogy most lesz pár óra nyugalmam mindent átnézni.

Sophie

Chloéval már megittunk ketten egy üveg pezsgőt, és éreztem, hogy határozottan jó kedvem lett. Persze azért próbáltunk halkan szórakozni, hogy ne zavarjuk a többi utast. Na és mi történik, amikor sokat iszik az ember? Előbb-utóbb a mosdó felé kell vennie az irányt. Fel is keltem, hogy hátramenjek, de egy pillanatra megtorpantam. Vajon én szédülök, vagy mindenki más mozog? Valószínűleg az előbbi. Igazság szerint nem vagyok nagy piás, sőt kifejezetten ritkán iszom, és csak keveset. Na most, ehhez képest fél üveg pezsgő soknak számít, és úgy tűnik, kicsit a fejembe szállt. Egy pillanatra behunytam a szemem, hogy összeszedjem magam, majd lassan elindultam hátrafelé. Közben próbáltam úgy kinézni, mint aki egyáltalán nem szédül. Már majdnem elértem a mosdót, amikor hirtelen mintha eltűnt volna a talaj a lábam alól. A gép megremegett, én pedig egyensúlyvesztetten oldalra dőltem. Éreztem, hogy nincs időm korrigálni – a gyomrom az égnek szaladt, a világ egy pillanatra összezavarodott, mígnem aztán a következő másodpercben egy kemény mellkasnak ütköztem, és karok záródtak körém. Egy férfi. Egy határozott, erős férfi. És én… az ölében.

Te jó ég!

– Minden rendben? – kérdezte tőlem meglepetten.

– Ó, te jó ég! – pattantam fel. – Ne haragudjon!

– Semmi baj – mosolygott rám. – Ilyen ez a turbulencia.

Zavartan elmosolyodtam, majd mielőtt elindultam volna, valami totál hülyeség csúszott ki a számon:

– Legalább most már tudom, hogy a repülőgépes zuhanásaimhoz is van stílusom…

Ő felnevetett, én meg legszívesebben elsüllyedtem volna. A mosdóhoz siettem, de még mindig éreztem a karjai emlékét a derekam körül – meg azt a jólesően mély nevetést, amit alig akartam elfelejteni.

A mosdóhoz érve láttam, hogy időközben megelőztek, és valaki bement, úgyhogy az ajtónál várakoztam. Éreztem, hogy ég az arcom, de nem az alkoholtól, hanem attól, hogy hogy lehetek ennyire szerencsétlen? Beesem egy férfi ölébe? Komolyan? Ilyen maximum a filmekben fordul elő. Mennyire ciki! Biztos totál idiótának néz. Óvatosan visszapillantottam a férfi felé. Csak a fejét láttam hátulról. Milyen jóképű! Azok a mélykék szemek… És milyen kedves! A mosolyában volt valami… valami, amitől a szívem egy fél ütemet kihagyott. Nem csak udvarias volt. Mintha szórakoztatta volna az egész helyzet. Otthon vajon miért nem találkozom ilyenekkel?

Jack

Még mindig az a nő járt az eszemben. Ilyen még sohasem történt velem, hogy valaki szó szerint az ölembe pottyan. Milyen gyönyörű volt a gesztenyebarna hajával, zöld szemével, és ahogy mosolygott… Ráadásul kedves volt, és vicces. Nem kapott hisztériás rohamot, amiért elesett, hanem inkább elviccelte. Volt benne valami… valami könnyed, természetes, ami megfogott. Mintha nem próbált volna semmilyen elvárásnak megfelelni, csak egyszerűen önmaga lett volna. És valahogy ettől még vonzóbbá vált. Lopva hátrapillantottam, és megláttam, amint a mosdók előtt várakozik. Egy részem azt mondta, hogy maradjak a helyemen. De mielőtt észbe kaptam volna, kicsatoltam az övem, és már úton voltam felé. Kíváncsi voltam. Túl kíváncsi. Mikor odaértem mellé, ő rám pillantott, és elpirult.

– Gondoltam, megnézem jól vagy-e – mosolyogtam rá.

– Ó, igen… igen! Persze, minden rendben. Teljesen – bólogatott, majd zavarában elnevette magát. – Mármint… leszámítva, hogy emberek ölébe zuhanok, és emiatt valószínűleg egy repülési no-fly listára kerülök.

Felnevettem. Okos, vicces, és még a saját zavarát is humorral oldja. Egyre érdekesebbnek találtam.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy mennyire próbál természetesen viselkedni, holott látszott, hogy nagyon zavarban van. Nem tudtam eldönteni, hogy attól-e, hogy rám esett, vagy attól, hogy megszólítottam.

– Egyébként Sophie vagyok – nyújtotta felém a kezét.

– Jack – mosolyodtam el, de ahogy megfogtam a kezét, elkapott egy furcsa érzés.

Sophie arca egy pillanatra megváltozott. Lehet, hogy ő is érezte azt, amit én?

Mikor megszólaltam volna, kinyílt a mosdó ajtaja, és a bent lévő utas távozott.

– Csak utánad – intettem.

Már éppen belépett a mosdóba, mikor ismét turbulenciába kerültünk, amitől még én is kibillentem az egyensúlyomból. Ő felém dőlt, én meg felé, és a végén mindketten bezuhantunk a mosdóba, az ajtó pedig becsapódott mögöttünk. Egy pillanat alatt történt. Egy lökés, egy elvesztett egyensúly, és máris egy aprócska térben találtam magam vele, ahol alig volt levegő. Ketten, egy repülőgép mosdójában. Egyik kezemmel a falat támasztottam, a másikkal Sophie hátát fogtam, magamhoz húzva, hogy nehogy megüsse magát.

– Jól vagy? – kérdeztem rögtön, miközben végignéztem rajta, hogy épségben van-e.

Ekkor figyeltem fel rá, hogy milyen csinos. Nem volt kiöltözve: farmer, pulóver és egy bakancs, de mégis… nagyon jól nézett ki bennük.

– Igen, semmi bajom – nevette el magát. – Jaj, bocsánat, csak ez annyira szürreális, hogy egy jóképű férfival beesek a repülőgép WC-jébe.

– Most, így végig gondolva, tényleg az – vigyorodtam el.

– Ha ez egy film lenne, akkor most tuti történne valami – jegyezte meg.

– Ó, tényleg? Mégis mi? – tettem fel a kérdést, bár tudtam a választ.

– Jesszusom! Nem hiszem el, hogy ezt mondtam! – kapta az arca elé a kezét. – Tuti nem vagyok normális.

Érdekes egy nő. Nagyon jól szórakoztam a zavarán. Jól állt neki, hogy elpirult. Igazából nem is tudom, mikor éreztem ennyire jól magam egy beszélgetés közben, ahol egy nő volt a beszélgetőpartner.

– Szóval? – mosolyogtam rá.

– Valami csók, vagy ilyesmi – dünnyögte rám sandítva. – De ne is figyelj rám… istenem, kellett nekem fél üveg pezsgőt meginnom!

– Fél üveg pezsgőt? – lepődtem meg.

– Igen, a barátnőmmel utazom, és sosem iszik egyikünk sem, na most úgy döntöttünk, itt az ideje. Ez lett az eredménye. Sikerült totál leégetnem magam egy vadidegen előtt, kerek öt perc leforgása alatt – mondta zavartan. – Úgyhogy még egyszer elnézést kérek, ez most nem a legjobb formám.

Váratlanul nagyon furcsa érzés kerített hatalmába, amit nem tudtam hova tenni.

– Szerintem… most már elengedhetsz – mondta halkan.

Hirtelen megrázkódtam, mint aki most tér magához.

– Persze, ne haragudj! – köszörültem meg a torkomat.

Mégsem húzódtam el. Az arca csak néhány centire volt az enyémtől.

– Van valakid? – kérdeztem hirtelen.

Nem tudom, miért volt olyan fontos, de muszáj volt tudnom.

Sophie meglepetten pillantott rám, majd megrázta a fejét. Bumm. Nem gondolkodtam. Nem elemeztem. Csak tettem, ami ellen az egész testem tiltakozott, és amit egyúttal akart is. Ajkaim az övéire találtak, és ő nem hátrált meg. Egy apró sóhaj hagyta el az ajkát, és akkor tudtam, hogy elvesztem. Olyan volt, mintha belülről felrobbannék. Még sosem éreztem ilyet egy nővel sem. Nem tudtam, mi ez, ahogy azt sem, mégis, mi a fene ütött belém. Hiszen én nem vagyok ilyen. Nem csókolózom vadidegen nőkkel a repülőgép mosdójában. Nem tudtam, mit csinálok. Csak azt tudtam, hogy nem akarom elengedni. A csók elmélyült. A következő pillanatban a kezeim a derekára csúsztak, és ösztönösen megemeltem. Sophie egy apró, meglepett hangot adott ki, de azonnal reagált: a lábait a derekam köré fonta, és a falnak simultunk. A testünk mindenhol összeért, és ettől az agyam szinte teljesen kikapcsolt. A gép váratlanul újra megrázkódott, és a felismerés villámként hasított belém.

Mi a francot csinálok?!

Hirtelen megszakítottam a csókot. Ő is elkerekedett szemekkel, döbbenten pillantott rám.

– Mit csinálunk? – kérdezte halkan.

– Fogalmam sincs – dünnyögtem. – Ne haragudj! – tettem le őt a földre, amitől rögtön hiányérzetem lett.

– Te se haragudj! – válaszolta, és zavartan a hajába túrt. – Nem tudom, mi ütött belém, hidd el, nem vagyok ilyen!

– Hidd el, hogy én sem! – válaszoltam egy félmosollyal. – Sőt, általában nagyon visszahúzódó vagyok női társaságban.

– Dettó, ha férfiakkal vagyok – nevetett rám.

– Azért örülök, hogy találkoztunk – jegyeztem meg. – Bár lehet, hogy soha többé nem fogunk.

– Igen – nevette el magát. – Erre sajnos elég nagy az esély.

– Ha már így véletlenül összeakadtunk, nincs kedved egy kicsit beszélgetni? Nem ül mellettem senki.

– Kedvem éppenséggel lenne, de a barátnőm, Chloe már biztos nagyon vár – felelte szomorkásan.

– Persze, érthető – dünnyögtem, és magam sem értettem, hogy lehetnek ilyen képtelen ötleteim.

– Akkor, viszlát, Jack, és jó utat! – mosolygott rám Sophie.

– Neked is, Sophie! – erőltettem mosolyt az arcomra.

Már fordultam volna, hogy kimegyek, mikor…

– Jack!

– Igen? – pillantottam rá, de ebben a pillanatban a száját már az enyémen éreztem.

Automatikusan magamhoz húztam, ő pedig átkarolta a nyakamat. Egy pillanatra minden olyan természetesnek tűnt. Ezúttal Sophie szakította meg a csókot. Elmosolyodott, majd szájon puszilt.

– Ha már úgysem találkozunk többet. Legalább a búcsú szép legyen! – suttogta.

– Egyetértek – suttogtam vissza. – Szia, Sophie! – mondtam, azzal becsuktam magam mögött a mosdó ajtaját.

Visszasétáltam a helyemre, de az érzés ottmaradt a mellkasomban. Az utolsó csókja, az elsuttogott búcsúja. Nem hittem, hogy valaha újra látom.

Akkor még nem tudtam, mekkorát tévedek.

Sophie

A szívem majd kiugrott a helyéről. Nem akartam elhinni, ami az előbb történt. Nem elég, hogy beestem egy szexi idegen ölébe, de aztán a szexi idegen bezuhant velem egy repülőgép mosdójába, és megcsókolt. De még hogy! Életemben nem volt részem ilyen csókban. Aztán én csókoltam meg. Teljesen megbolondultam? Hisz ez csak egy csók volt. Egy ostoba, lehetetlen, teljesen érthetetlen csók. És mégis… miért érzem úgy, hogy valami olyasmi történt, amit nem tudok elfelejteni? Mintha valami átkattant volna bennem. Ez hülyeség, ugye? Nem tudom, hogy mi történt velem, de olyan volt, mintha mindenem felrobbant volna, hirtelen minden porcikámmal kívántam őt. És azt akartam, hogy sose engedjen el. Egyáltalán létezik ilyesmi? Mondjuk, teljesen mindegy, mert valószínű, hogy az életben nem látom őt többet. És ezt borzasztóan sajnáltam. Ez nem fair. Miért van az, hogy egy nő álmodozik a tökéletes férfiról, és amikor talál egyet, aki szó szerint leveszi a lábáról, akkor az csak egy alkalomra szól? Hol itt az igazság?

Miközben kezet mostam, azon kaptam magam, hogy a csókról ábrándozom, és hogy hiányzik. Bár újra megcsókolna… Mikor kiléptem a mosdóból, lassan elindultam vissza a helyemre. Mikor odaértem mellé, egyből felpillantott. Mintha engem várt volna. Rám mosolygott, én pedig vissza rá, és továbbindultam, bár a lábaim nem akartak vinni. Ahogy visszaértem a saját székemhez, majdnem felnevettem. Chloe az ablaknak dőlve aludt.

Na, itt az én barátnőm, aki annyira visszavár.

Úgy látszik, a pezsgő megtette a hatását – gondoltam magamban.

Majd hirtelen felkaptam a fejem. Egy pillanat! Hiszen Chloe alszik, fel sem tűnt neki, hogy nem voltam itt. Mi lenne, ha még egy kicsit eltűnnék? Gyorsan előszedtem a táskámból egy cetlit és egy tollat, firkantottam Chloénak egy üzenetet, hogy nemsokára jövök, arra az esetre, ha közben felébredne. Megfordultam, és elindultam ismét hátrafelé. Jack éppen a telefonján nézett valamit, mikor megálltam mellette.

– Bocsi, Chloe kidőlt, így arra gondoltam, hogy ha még esetleg most is beszélgetni szeretnél…

Jack felpillantott, és a meglepetés az arcán olyan nyilvánvaló volt, hogy egy pillanatra megtorpantam. Mintha nem tudta volna eldönteni, hogy tényleg itt állok-e előtte, vagy csak képzel engem. Egy hosszú másodpercig nem szólt semmit. Kezdtem kínosan érezni magam.

– De ha nem, az sem baj… – hadartam gyorsan, hátrálni készülve.

Jack ekkor kapcsolt. Hirtelen elkapta a kezemet, és közelebb húzott.

– El ne szaladj! – a hangja mélyebb volt, és a mosolya szélesebb lett. – Csak nem számítottam rá, hogy visszajössz. Megleptél. De örülök, hogy itt vagy.

Maga mellé mutatott a belső ülésre, viszont nem kelt fel a helyéről. Ez izgalmas. Most neki háttal próbáljak bejutni, vagy vele szemben? Végül úgy döntöttem, inkább háttal, mert félő, hogy szemből túl nagy lenne a kísértés egy újabb csókra.

Elkezdtem bearaszolni, ügyetlenül próbálva elférni a szűk helyen, amikor hirtelen két erős kar zárult a derekam köré. Egy szívdobbanásnyi időm sem volt reagálni, már Jack ölében voltam. A lélegzetem is elakadt. Ő pedig… belenevetett a nyakamba. Mély, rekedtes nevetés volt, amitől végigfutott rajtam a libabőr. Majd engedett a fogáson, így lehuppantam a mellette lévő ülésre. Most, hogy itt ültem mellette, sikerült jobban megnéznem őt. Tekintetem végigfutott rövid, barna haján, ami kicsit az égnek meredt, csillogó kék szemén, borostás arcán, és nem kerülte el a figyelmemet az sem, hogy izmos testalkata van. Bár ezt a mosdóban is éreztem, amikor teljesen egymásnak feszült a testünk. Erre a gondolatra elöntött a melegség.

Sophie, az isten szerelmére, hűtsd le magad!

– Kész szerencse, hogy a barátnőd szundikál. Mondjuk, fél üveg pezsgőtől nem csoda – vigyorgott Jack.

Elnevettem magam. Valószínűleg én is szundikálnék, ha nem mentem volna a mosdóba. És milyen jó, hogy inkább odamentem. Mert ha nem tettem volna… most nem ülnék itt mellette. És nem lenne ilyen ijesztően jó érzés újra élvezni valakinek a társaságát, ennyi idő után.

– Nos, Sophie – mosolygott rám. – Merre tartotok Chloéval?

– Skóciába.

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét meglepetten. – Ez érdekes, mert én is.

Micsoda? Lehet, hogy nincs még minden veszve?

– Te is Skóciába jössz? – nevettem el magam. – Micsoda véletlen! És pontosan merre mész Skócián belül?

– Edinburgh.

És ennyi volt. Mintha egy apró kis szikra kihunyt volna bennem.

– Oh, értem – dünnyögtem, próbálva nem mutatni, hogy csalódott vagyok.

Jack egy pillanatra mintha máshogy nézett volna rám. Talán neki is eszébe jutott, hogy ha ugyanoda mennénk, akkor ez nem érne itt véget?

– Ezek szerint ti nem ugyanoda jöttök – jegyezte meg halvány mosollyal.

– Nem – csóváltam a fejemet. – Mi Invernessbe tartunk.

– Csak nem Nessie-vadászatra indultok? – vigyorodott el.

– Még az is lehet! – nevettem el magam. – Egyszer úgyis meg akartam nézni.

– Sok sikert hozzá! Még soha senkinek nem sikerült bebizonyítania, hogy létezik.

– De igazából azt sem bizonyították be, hogy nem létezik – kontráztam.

– Ez is igaz – mosolygott.

Úristen, hogy lehet egy pasinak ilyen sármos mosolya?

– Ha még egyszer így nézel rám, kénytelen leszek azt hinni, hogy titokban kedvelsz – mondtam halkan.

– Nem csak titokban – kacsintott rám.

Az út során nagyon hosszan beszélgettünk. Lényegében mindenről. Megtudtam, hogy eredetileg Skóciában él, van egy sikeres bútorgyártó cége, és emiatt szokott munkaügyben időnként New Yorkba utazni. A családjáról nem nagyon akart beszélni, szűkszavúan csak annyit mondott, hogy „megvannak.” Jelentsen ez bármit is. Hihetetlenül intelligens, okos és vicces. Nem hiszem el, hogy többet nem látjuk egymást. Még telefonszámot cserélni sincs értelme. Köztünk van az óceán. És ki tudja, mikor jön legközelebb Amerikába.

Évek óta nem néztem pasira. Carter annyira megbántott, hogy egyáltalán nem érdekeltek. Nem akartam még egyszer ekkorát csalódni, és fájdalmat érezni. De amit Jack váltott ki belőlem… az valami egészen más volt. És ennek semmi köze ahhoz, amit Chloe szokott mondani viccesen, hogy „elvonási tüneteim” lennének. Ez sokkal több annál. Ahogy Jack átölelt és megcsókolt, meglepett, mennyire természetesnek tűnt az egész. Nem hittem volna, hogy ez tényleg megtörténhet – legalábbis nem velem.

Gondolataimból a hangosbemondó szakított ki:

„Tisztelt utasaink, kérjük, foglalják el helyeiket, mert hamarosan landolunk a Heathrow repülőtéren!”

Elgyötörten pillantottam Jackre, aki szintén hasonló arccal fordult felém.

– Nos, úgy látszik, véget ért a szép utazás – sóhajtott.

– Igen – mosolyodtam el halványan. – Úgy tűnik. Vissza kell mennem Chloéhoz.

– Rendben. Nagyon örülök, hogy találkoztunk. Még sosem volt ilyen jó élmény repülni.

Felnevettem. Hát az biztos!

Jackre néztem, és abban a pillanatban mintha az idő egy pillanatra megállt volna. Tényleg ez lenne a vége? Tényleg itt kell hagynom őt?

Éreztem, hogy mondanom kellene valamit, de nem tudtam, mit. Ez őrültség. Nem is ismerjük egymást. Két külön kontinensen élünk. Az eszem pontosan tudja ezt. De a szívem? A szívem azt súgja, hogy ne hagyjam veszni.

– Nagyon örültem, hogy találkoztunk, Jack, minden jót neked! – mosolyogtam rá, miközben felkeltem a helyemről.

Egy pillanatra visszahúzott. A keze finoman a tarkómra simult, az ujjai óvatosan végigcirógatták a bőrömet. Aztán az ajkai az enyémre találtak, és a lábaim egyből kocsonyává változtak. Ez nem olyan csók volt, mint a mosdóban. Nem szenvedélyes, nem elsöprő. Ez búcsú volt. Egy utolsó, kimondatlan vallomás.

– Minden jót neked is, Sophie! – suttogta, miközben elengedett. – Vigyázz magadra!

– Te is, Jack! – mosolyogtam rá, majd elindultam Chloéhoz.

NEGYEDIK FEJEZET

Sophie

– Hogy micsoda?! – Chloe úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna, hogy Brad Pitt eljegyzett.

A londoni terminálon sétáltunk, és miután végre felébredt, és leszálltunk, elkezdtem mesélni neki, hogy milyen kalandban volt részem, míg ő az igazak álmát aludta. Persze, nem mondtam el a teljes sztorit, mert tudtam, hogy totál őrültnek tartana. Csak annyit meséltem el, hogy bezuhantam egy szexi idegen ölébe, beszélgettünk… és elcsattant egy csók.

Nos, már ez is bőven elég volt ahhoz, hogy Chloe teljesen bepörögjön.

– És ő most Edinburgh-be tart?! – a szeme felcsillant, mintha egy romantikus film közepébe csöppent volna.

– Igen – bólintottam. – Skóciában él, és csak ritkán utazik Amerikába, munkaügyben.

– De megvan a száma? – kérdezte reménykedve.

Egy pillanatra elhallgattam. Ha nagyon őszinte akarnék lenni, azt mondanám: bárcsak meglenne.

– Nincs, Chloe. Minek cseréltünk volna számot?

Chloe egy pillanatra ledermedt, majd drámai mozdulattal a homlokához csapott.

– Sophie! Miért nem cseréltetek számot?! Hát senki nem tanított meg a modern kori randizás alapszabályaira?

Felsóhajtottam.

– Chloe, ez csak egy alkalomra szólt. Egy véletlen találkozás a repülőn, kellemes időtöltés, és ennyi.

– Aha, persze – gyanakvó pillantást vetett rám. – És erről most engem szeretnél meggyőzni, vagy inkább saját magadat?

Elfordítottam a tekintetem, mintha a terminál falán lévő reklámhirdetés hirtelen roppant érdekes lenne.

– Akárhogy is, én örülök neki, hogy végre volt egy pozitív elmozdulás egy férfival – Chloe finoman megszorította a vállamat, most már komolyabban. – Ez nálad már hatalmas szó.

– Az biztos – mosolyodtam el fanyarul.

Csak az volt a baj, hogy minél többet gondoltam Jackre, annál inkább azt éreztem, hogy ezt az egészet nem lehet csak úgy elfelejteni.

♦

Az idő gyorsan eltelt Londonban, mire kettőt pislogtunk, már ismét a gépen voltunk. Biztos, ami biztos, körbenéztem, hátha valami csoda folytán felbukkan Jack is. Egy pillanatra még a szívem is gyorsabban vert. De… természetesen nem bukkant fel. Miért is lett volna itt? Egy ostoba részem még mindig abban reménykedett, hogy talán még nem ért véget ez a történet. De a valóság másként működik.

A repülő egyenletes zúgása lassan elnyomta a gondolataimat, és mielőtt észbe kaphattam volna, a szemhéjaim elnehezültek. Miközben álomba merültem, egy kósza gondolat még átfutott az agyamon.

Mi lett volna, ha mégis elkérem a számát?

Jack

Mikor felszálltam a csatlakozójáratra, egyből körülnéztem, hátha meglátom Sophie-t. Persze ez teljesen felesleges volt, hiszen hogy kerülne ő erre a gépre? Mégis mit képzelek? Gondol egyet, és inkább velem jön? Ugyan már! Ideje, hogy kivegyem a biliből a kezemet.

Ismét előszedtem a laptopomat, hogy folytassam az e-mailek átnézését, de azon kaptam magam, hogy egyre csak Sophie körül járnak a gondolataim. Ahogy beesett az ölembe. Ahogy nevetett. Ahogy megcsókolt… Megráztam a fejem.

Ez nevetséges. Egyetlen este alatt ennyire megzavart egy nő? Ez nem én vagyok. Én mindig mindent az irányításom alatt tartok. És most? Egyetlen csók, egyetlen este, és azóta sem tudom kiverni a fejemből.

– Koncentrálj! – dünnyögtem magam elé.

Ami leginkább bosszantott az az, hogy Invernessbe mentek. Ahova én is fogok, csak nem ma. Ha nem kellene kitérőt tennem Edinburgh-be, akkor most én is ugyanazon a járaton ülnék. Persze ezt nem kötöttem Sophie orrára, nem akartam, hogy ő is ezen agyaljon, épp elég nekem a falba verni a fejem. Nem hiszem el, hogy mindössze ennyin múlott az egész. Miközben ezen bosszankodtam, megnyitottam egy e-mailt, ami egy utazási reklám volt a következő szöveggel:

„Az élet egy nagy utazás. Sosem lehet minden eshetőséggel számolni…”

– Remek – mormogtam keserűen magam elé. – Most már egy utazási iroda is az orrom alá dörgöli, hogy mekkora idióta vagyok.

Végre találkoztam egy nővel, aki olyan hatással volt rám, mint eddig senki, és hagytam őt elrepülni. Mire én is Invernessbe érek, lehet, ő már nem is lesz ott. Lássuk be, ezt alaposan elpuskáztam…

Sophie

Mikor délelőtt leszállt a repülő Inverness repterén, Chloéval úgy éreztük, hogy újjászülettünk. Hiába a hosszú repülőút és az időeltolódás, mindketten nagyon boldogok és izgatottak voltunk. Mikor átértünk az ellenőrző kapukon, elkezdtem pásztázni a tömeget, hátha meglátom a nevünket egy táblán.

– Mit is mondott Lizzie? Ki fog várni minket? – kérdezte Chloe.

– Azt mondta limuzint küld, így, gondolom, a sofőr – dünnyögtem.

– Nézd csak, ott egy tábla Chloe és Sophie felirattal!

Mikor odaértünk, a táblát tartó jóképű sofőr kedvesen ránk mosolygott.

– Hölgyeim! Önök lennének Chloe és Sophie?

– Igen, jó napot!

– Kérem, kövessenek, a bőröndöket hozom én.

– Köszönjük, nagyon kedves – mosolygott Chloe.

A bejáratnál egy hatalmas fekete limuzin állt. Egy igazi, hollywoodi vörös szőnyeges eseményhez illő limuzin.

– Te jó ég! – kiáltottam fel. – Lizzie nem viccelt.

– Ez… ez komoly? – Chloe úgy nézett rám, mintha álmodna. – Tényleg ebben fogunk utazni?

Mikor kitárult az ajtó, még inkább leesett az állunk. Tudtuk, hogy egy limuzinban sok ember elfér, na de hogy ennyi hely legyen? Ráadásul egy doboz bonbon és két pohár pezsgő is várt minket.

– Tyűha! – füttyentettem.

– Ezt nevezem luxusnak! – suttogta Chloe. – Még sosem ültem limuzinban.

– Hölgyeim, helyezkedjenek el kényelmesen, még egy háromnegyed órás út vár ránk, mire megérkezünk Fort Augustusba, a Harper-birtokra.

♦

Ahogy a limuzin begördült a kavicsos úton, egy pillanatra elakadt a lélegzetem. Ez tényleg egy kastély!

A főépület háromemeletes volt, széles erkélyekkel és magas, boltíves ablakokkal, amelyeken át meleg fény szűrődött ki a belső terekből. A tető sötét palafedése elegáns kontrasztot alkotott a kőburkolattal. És tényleg volt egy tornya is… a ház mellett kisebb épületek sorakoztak – valószínűleg vendégházak vagy egyéb kiszolgálóhelyiségek.

Az udvart mindenhol hatalmas, évszázados fák vették körül, amelyek úgy festettek, mintha egy titkos erdő részei lennének. A levegő friss volt, enyhén fenyőillatú, és az egész helyszín egyszerre tűnt történelminek és időtlennek.

– Te jó ég… – suttogtam, miközben becsuktam a limuzin ajtaját. – Ez olyan hatalmas, mint a Buckingham palota…

– Csak majdnem! – hallatszott a kapuból.

Rögtön odapillantottam: Lizzie szaladt felénk nevetve. Ahogy egyszerre ölelt át minket, valami melegség öntött el. Ez a hely hatalmas és fényűző volt, mégis valahogy… otthonos. Mintha tényleg idetartoztunk volna.

– El sem hiszem, hogy itt vagytok!

– Lizzie! Köszönjük a meghívást!

– Hülyéskedtek? Szuperül fogunk szórakozni! Gyertek beljebb, bemutatlak titeket.

Mikor felnéztem, észrevettem, hogy időközben megjelent Daniel és még másik három illető.

– Sophie, Chloe, ők itt Adam és Olivia, Daniel szülei.

– Nagyon örülünk! Köszönjük a vendéglátást. – ráztunk kezet velük.

– Részünkről a szerencse, hogy végre megismerhetjük Lizzie legjobb barátnőit – nevetett Olivia.

– Érezzétek jól magatokat! – tette hozzá Adam mosolyogva. – És, kérlek, tegeződjünk!

– Rendben, köszönjük!

Lizzie a másik fiatal férfihoz lépett.

– Ő pedig Daniel öccse, Logan.

– Hölgyeim! – villantott ránk egy olyan mosolyt, amelyről biztosan tudtam, hogy már sok nő megkapta tőle.

– Szia, Logan! – mosolyodtam el.

– Szia! – köszönt Chloe is.

– Érezzétek jól magatokat! Ha bármire szükségetek van, csak szóljatok! – tette hozzá Logan.

Lizzie ránk nézett, majd elnevette magát.

– Persze, Logan, feltétlen neked szólnak először – vigyorgott Daniel, majd ő is odalépett hozzánk. – Sziasztok, lányok!

– Daniel! Rég láttunk, jól nézel ki – jegyeztem meg, miközben megöleltem. – Gratulálunk az esküvőhöz!

– Jó látni téged! – ölelte meg Chloe is.

– Remélem, Lizzie nem ijesztett meg titeket a túlzott lelkesedésével – vigyorgott Daniel.

– Hé! – vágott vissza Lizzie játékosan. – Csak örülök, hogy végre itt vannak! Gyertek, megmutatom a szobátokat.

Azzal kézen fogott minket, és elindult a ház felé.

Amint beléptünk a hatalmas tölgyfaajtón, az állam is leesett. Az előcsarnok tágas volt, de nem hideg, mint sok nagybirtokon. Meleg fényű csillárok világították meg az aranybarna falburkolatot és a vastag, bordó szőnyegeket, amelyek puhán süppedtek a lábam alatt. Mindenhol ízléses bútorok, faragott faasztalok és puha bőrfotelek álltak, mintha az egész ház azt sugallta volna, hogy érezd magad otthon.

Lizzie nem viccelt, amikor azt mondta, rengeteg vendégszoba van: volt belőle vagy tizenöt. Mindegyiknek külön fürdőszobája volt. Társalgók, játékszobák, nappalik, két konyha, hatalmas étkező, edzőterem, úszómedence. Nyugati és keleti szárny. Tartozott hozzá még egy nagy padlás és egy hatalmas borospince is, legalábbis Lizzie elmondása szerint.

– Itt is vagyunk – állt meg hirtelen Liz, mikor felértünk a második emeletre. – Ez a kettő lesz a ti szobátok.

– Ráadásul külön szobát kapunk? – csodálkoztam.

– Persze. Arra az esetre, ha fogadnátok férfi vendéget – vigyorgott Lizzie.

– Ha-ha, nagyon vicces – jegyezte meg csípősen Chloe.

– Pakoljatok ki nyugodtan, a nyugati szárnyban leszek.

Chloéval meglepetten néztünk egymásra, mire Lizzie nevetve folytatta.

– A társalgóban, ahol a kandalló van.

– Ja, oké, rendicsek – vigyorodtam el. – Még meg kell szokni, hogy palotában vagyunk.

– Térkép nincsen? – kontrázott rá Chloe.

– Még nincs, de nem is rossz ötlet – kacsintott Lizzie. – Várlak titeket.

Azzal otthagyott minket a szobáinknál. Chloéval megbeszéltük, hogy kipakolunk, letusolunk, és fél óra múlva találkozunk az ajtó előtt, hogy megkeressük a társalgót.

♦

A helyiség megtalálása nem volt egyszerű feladat. Eddig úgy gondoltam, jól tájékozódom, de bevallom, ez a hatalmas ház kifogott rajtam. Mire megtaláltuk a pontos helyet, addigra jócskán elment az idő. Mikor beléptünk, Lizzie épp újságot olvasott, majd széles mosollyal ránk pillantott.

– Már azt hittem, elvesztetek – nevetett.

– Tulajdonképpen ez történt – magyarázta Chloe. – Sophie rosszul emlékezett, hogy merre kell menni.

– Persze. Én legalább valamire emlékeztem, mert te viszont semmire – jegyeztem meg grimaszolva.

Chloe nyelvet nyújtott rám, majd elnevette magát.

– A lényeg, hogy itt vagytok! Na, meséljetek! – vigyorgott Liz.

– Mi meséljünk? Hát te mesélj! Hogy zajlott az eljegyzés?

Lizzie drámai mozdulattal szőkésbarna hajához emelte a kezét, amin ott csillogott a gyönyörű jegygyűrűje.

– Azta! – füttyentettem, ahogy közelebbről is megnéztem a gyűrűt, amelyben egy gyémánt csillogott. – Danielnek van ám ízlése!