Lélekörvény

Fózer Réka

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Borító: Seregély Edina

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Vörös Eszter

TÖKÉLETESSÉG

Minden ember mögött van egy történet, amit talán soha senkinek nem mondott el, és még a körülöttük élők sem ismerik a felét sem. Jobb magunkba temetni a szót, és csak a felszínes dolgokról fecsegni. Tettetni, hogy minden jó és nincs semmi baj, az életünk pedig tökéletes. Szeretjük, ha ezeket el is hiszi a körülöttünk lévők hada. Mert mindig mindenki jobban szereti a szépet, a jót, a derűt. Ez valahogy bele van kódolva az emberekbe, csak nem nagyon akarják beismerni.

Bizonygatják, hogy őket nem érdekli a hírnév, sem a pénz. Hogy ezzel magukat vagy a világot győzködik, szerintem maguk sem tudják.

Az emberek tudat alatt úgy nevelik a gyereküket, hogy minél jobban megfeleljenek a társadalomnak. Szegény gyerek pedig vagy megtanulja a szerepét, vagy bukdácsol az életben a többi, szintén rossz szerepet megtanult ember között. Engem a szüleim mindig a jóra tanítottak, és észre sem vettem, hogy egy idő után tökéletesen elsajátítottam az élet színházában a tökély szerepét. Sok szenvedés árán, amiről nem tudott, és még talán ma sem tud senki, könnyedén megfeleltem az élet íratlan szabályainak – legalábbis látszólag.

Tehetős családból származom, szüleim önnön erőjükből jutottak oda, ahol vannak, és nekünk, a gyermekeiknek nem kellett hiányt szenvednünk semmiből, mint nekik. Ha mondhatjuk, míg szüleim kiharcolták, hogy pazar életet éljenek, mi már minden erőlködés nélkül beleszülettünk. Persze ezért nem kevés hálát vártak el tőlünk, amit mi, jól nevelt gyerekek meg is adtunk vagy próbáltunk megadni. Én és a húgom – aki csupán egy perccel fiatalabb nálam – mindenben törekedtünk a legjobbra. Míg neki tényleg minden sikerült anélkül, hogy különösképpen tett volna érte, addig nekem minden nap meg kellett vívnom magammal a csatáimat, hogy olyan hibátlan legyek, ahogy elvárják tőlem. Bár ki tudja, lehet, szegény húgomnak sem fenékig tejfel az élet, csak ahogy nálam, nála sem látnak a történet mögé. De kétségkívül kettőnk közül ő az erősebb. Míg ő a mai napig tetteti a tökélyt, addig én egy fehér szobában ülök a diliházban, ahol „segítenek nekem”.

Nem, nem a Lipótmezőn vagyok, az már rég bezárt. Egy drága magánpszichiátriai intézet zárt részlegén vagyok elszigetelve a külvilágtól, Budapest külvárosában. Amiről hazudtam, mert a falak színe nem is fehér, hanem a folyosók sárgák – mert az olyan barátságos szín –, a szobák pedig zöldek, hogy a zaklatott lelkű betegek megnyugodjanak. Ez lett egy pár hónapja az „új otthonom”, édes szüleim nem sajnálják fizetni a több százezret szegény beteg lányuk egészsége érdekében.

Persze a család többi tagja, leszámítva a húgomat, a barátaim és minden ismerős úgy tudja, egy menő külföldi iskola magántanulója lettem ösztöndíjjal, és a sok tanulnivaló miatt nem tudok senkinek sem írni. Ezt vagy elhiszik, vagy nem. Szerintem totál elhitte mindenki, csak a tanulós részt nem. Úgy gondolhatják, már túl népszerű vagyok, hogy a Magyarországon élőkkel foglalkozzam.

Pedig ha tudnák az igazat!

Végső soron nem változna semmi, ugyanolyan undorral beszélnének rólam, mert amennyire törekszenek az emberek a tökéletességre, pont annyira utálják is, mert nem lehet az övék. Ami pedig elérhetetlen, azt jobb inkább nem szeretni, mint szenvedve sóvárogni utána.

Amikor bekerültem, az első pár napban – na jó, legyünk őszinték, az első pár hétben – utáltam mindent és mindenkit. Főleg a szüleimet. Nem bírja ki a perfekt imázsuk, ha a lányuk kicsit depressziós?

Persze ennél kicsit többről van szó. De akkor én úgy láttam. Nem éreztem úgy, hogy segítségre lenne szükségem, azt meg pláne nem értettem, miért kell a világtól eltitkolva, egy dobozba zárva tartani. Nem szóltam senkihez sem. Egymás után jöttek a fehér köpenyesek, de mintha itt sem

lettem volna. Elzárkóztam, nem érdemelték meg, hogy betekintést nyerjenek a világomba, mikor el akarták pusztítani. Meg kellett védenem önmagamat. Aminek az eredménye még több bogyó lett.

Némelyik úgy kiütött, hogy napokig aludtam. Képes lettem volna ezt életem végéig csinálni. Aki ismer, az tudja, hogy igazán kitartó tudok lenni. Legyen szó bármiről is.

De egy nap bejött a húgom. Egyedül volt. Leült az ágyra, és csak nézett, én meg őt. Talán órákig ültünk így, amikor a szeméből kövér könnycseppek kezdtek folyni, és mélységes csalódással a hangjában, ami nem remegett, csak ennyit mondott: „Ha nem teszel valamit, nemsokára mi is itt leszünk veled. Tönkreteszel minket.” Majd távozott. Leforrázva ültem a széken.

Ezek után már nemcsak a szüleimet, de őt is megutáltam. Talán megérkezésem óta az egyetlen összetett mondat, amit mondtam, az volt, hogy több látogatót nem akarok fogadni. Az orvosok, talán a meglepődöttségtől vagy a remény szikrájának hatására, de betartották kérésemet. A szüleim hiába fizettek kétszer annyit, mint eredetileg, nem tehették be a lábukat a szobámba. Mert hát a beteg akarata szent, és mindent a gyógyulás érdekében. Ha ehhez nyugalomra van szüksége szegény megtört lelkű tinilánynak, akkor megkapja. Így hitték az orvosok. Igazából a családomnak akartam fájdalmat okozni, ami minden valószínűséggel sikerült. Nem is olyan régen oldottam fel ezt.

Magányos napjaim egyikén – na nem mintha most több játszótársam lenne, még mindig a közveszélyes kategória vagyok – bejött a nővér, miközben én elmerülten bámultam ki az ablakon.

Elém állt, majd megfogta a kezemet, és adott egy meleg, őszi kabátot, amit talán az előző lakótól örökölhettem, és kivezetett. Nem mondott semmit és én sem mondtam semmit. Csak követtem ki a kertbe, egy eldugott kis padhoz. Ott hagyott a rozoga padnál, és elsétált.

Nem értettem, mit kéne tennem. Úgyhogy csak leültem, és néztem két szép pillangó táncát. Csak nekem lehettek szépek. Szürkésbarna, egyenlőtlen pöttyös kis szárnyuk volt, a zöld fűben mégis gyönyörűnek tűntek.

A volt szerelmeimet juttatták eszembe. Mindben csak én láttam meg a szépet. Volt olyan is, hogy ők bennem nem. Vagy más emberek nem látták meg az okát, én hogy láthatom őket jónak, hogy lehetek velük. Nem volt sok barátom. Három összesen, ha jól emlékszem.

Csak egy volt, aki igazán számított. Gyönyörű, fényes fekete haja volt, világító kék szemmel és sápadt fehér bőrrel. Azonnal megfogott a külseje. Miután elkezdtem vele beszélgetni, a belső értékei még jobban megérintettek. Olyan volt, mint egy magányos, meg nem értett lélek. Mindig is szerettem a rejtélyeket, a titkokat. Érdekeltek, és úgy éreztem, muszáj megfejtenem, megértenem őket. Ő is pont ilyen volt. Az én rejtvényem, amit nem bírtam megfejteni, akárhogy okoskodtam.

Minél inkább belekavarodtam, ő annál jobban kiismert. Sebezhetővé váltam számára, amit csúnyán ki is használt. Akkor jöttem rá, hogy a magányos emberek nem hiába magányosak.

Észre sem vettem, hogy folyik a könnyem. Egy nővér kísért vissza a nyugalom szigetére, közben csendesen csitított. Egy szavát sem értettem. A gondolataimba merülve újraéltem minden egyes tettét a fiúnak, akit szerettem. Akit, bármily hihetetlen – főleg számomra –, így is szeretek. Úgy hálálta meg a szeretetet, amit adtam, hogy megölte a lelkemet.

Nem bírtam tovább, zokogva hulltam a padlóra. A nővér kétségbeesetten rikoltozott segítségért, én pedig vele együtt üvöltöttem. Míg ő a pániktól, amit okoztam neki, én újra az összetört szívemet sirattam.

*

Amióta bent vagyok, több időm van gondolkodni, sőt néha az emlékek maguktól törnek fel. Jobb dolgom nincs, hát újra és újra megélem őket. Minden mozdulatot, minden mondatot, minden érzést.

Még jó, hogy ilyenkor a hangulatom is hozzá igazodik.

Nem tudom, miért kell ebből ekkora hercehurcát csinálni. Mintha nem lenne elég a feltörő

szerelmi bánatom, kaptam egy rakás dokit, akik körbeugrálnak, és nem hagynak, hadd gyászoljam halott kapcsolataimat. Természetesen még nekik állt feljebb, hogy nem voltam közreműködő, és mielőbb szabadulni akartam. Pedig én csak vissza akartam menni a szobámba és végigbőgni vagy három éjszakát, mint minden velem egykorú lány, aki szenved egy fiútól. Őket bezzeg nem zárják be.

A vizsgálatok után végre békén hagytak. Újra egyedül lehettem, amit kezdtem egyre jobban megkedvelni. Akikor még kint éltem az emberek között, mindig volt velem valaki. Mindig velem akartak lenni, szinte mindenki, akit ismerek. Ez is együtt jár a népszerűséggel. Egy idő után azt sem tudod, mi a magány, meg is riadsz tőle, ha néhanapján mégis visszaköszön, hogy el ne feledd.

Rám pedig nem egyszer hozta a szívrohamot, amikor véletlenül mindenki másnak dolga akadt, és egy fél napra magamra maradtam. Jött szépen sorban az önmarcangolás és a „Mit ér az élet?”

kérdések. Viszont ez teljesen normális. Mindenki ilyen, csak én lebuktam. Ez meg jól jött az üres zsebű orvosoknak, akiket jól megtömnek a szüleim, nehogy kárt tegyek magamban vagy másban. Ja, és visszakapják a kislányukat. Pedig el sem veszítették, vagyis inkább ők hagyták el készakarva. Ők dugtak be ide, nem én jöttem önként és dalolva. De ez kit is érdekel? Ez csak egy kis részletkérdés, ami csak nekem számít bármit is. Az emberek úgyis úgy látják a dolgokat, ahogy ők akarják.

*

A kertes eset után sokáig nem ajánlotta fel senki, hogy menjek ki és szívjak egy kis friss levegőt.

Igazából még azt sem, hogy a szobámat elhagyjam. Pedig eleinte nagyon be akartak vonszolni valami társalgó nevezetű közösségi nappaliba, ahol a többi beteggel „barátkozhatnék”. Ezeket a kecsegtető

ajánlatokat rendszerint visszautasítottam, de nem adták fel. Akkor is csak pihentették a dolgot.

Megvolt annak is az oka, hogy nem mentem el ezekre a gyűlésekre. Nem voltak barátaim, és nem egy elmegyógyintézetben akartam újakat szerezni. Voltak rajongóim, haverjaim, barátnak tűnő

ismerőseim, de igaz barátom csak egy volt, az is nagyon régen. Voltak olyan lányok, akikkel plázába szerettem járni, mikor megvolt rá a lehetőségem, voltak olyanok, akikkel pletykálni szerettem. De tízéves korom óta senki nem volt, akinek elmondtam volna a titkaimat. A húgomnak mondtam el minden fontosnak tűnő dolgomat, a nem fontosakat meg megtartottam magamnak. Elvégre minden embernek vannak titkai. Jó, lehet, hogy nekem kicsit több volt, van, mint az átlagnak.

Ez nem mindig volt így, volt egy személy, aki nyitott könyvként olvasott bennem. Jobban, mint a testvérem. Mindent tudott rólam, még azt is, amit én sem tudtam magamról. A tanácsadóm, a menedékem, a legjobb barátnőm volt, amíg meg nem halt. Vele halt minden pozitivitásom, minden reményem, minden jó belőlem. Lehet, bennem sosem volt semmiféle ilyesmi, és csak tőle kaptam kölcsön őket. Ahogy telnek az évek a halála óta, úgy veszik ki az emberek emlékezetéből a lénye.

A gimiben már senki sem jellemzett úgy, hogy a halott lány barátnője. A gimivel egy új élet kezdődött, ami bár megjátszott volt, de legalább új.

Mindenre emlékszem, ami vele kapcsolatos, de semmire olyan jól, mint a halála előtti egy hétre.

Izgatottan várta a nyaralásukat. A szüleivel minden évben lementek a Balatonra, de addig még nem voltak külföldön. Abban az évben a horvát tengerre mentek. A legnagyobb baja annyi volt csupán, hogy nem mehettem velük, hiába könyörögtünk mindketten a szüleinknek. Így visszagondolva jobb is. Nem kellett végignéznem a halálát, azonban tucatszor elképzeltem már.

Véletlenül hallottam meg, miként történt. Anyámnak mesélte az anyja a temetés utáni hétvégén, mikor áthívtuk őket teára. Amikor azt hitték, nem vagyok a közelben, az anyja elmondta, hogy belefulladt a tengerbe. Túl messzire úszott, pedig nem tudott jól. Fél napig keresték a szülei, amikor a parti őrség megtalálta a holttestét. Még halálakor is egy kis kék kagylót szorongatott a kezében.

A kis kék kagylót a sírkövére rögzítették, közvetlenül a neve alá. A párját pedig a nyakamban viselem: még a szülei adták nekem, ugyanis a halála előtti napon már talált egy pontosan ugyanolyat, mint amit utoljára a kezében tartott.

Észre sem vettem, hogy görcsösen szorítom a kicsi kagylót, ami már a kezembe vág. Nem érdekel a vér, hadd szenvedjek én is úgy, mint ő szenvedett akkor. Akkoriban nem egyszer utána akartam menni. Hogy lehet élni, ha a szíved halott? De éltem, élek, mert a szüleim mesterségesen életben tartottak, tartanak.

Sokszor gondolkozom el azon, hogy a halálával tört meg a tökéletességem is. Minden gyerek tökéletesnek látja a világot, tökéletes a lelke. Ártatlan. Én hamar felnőttem a halálhír miatt. Már nem volt számomra gondtalan játék az élet. Azzá vált, mint mindenki másnak, küzdőtérré. Ahol az életben maradásért muszáj hazudni, tettetni, és egy álca mögül kell nézni a világot.

A temetésen meggyőződtem a barátnőm haláláról, amikor a fehér kis koporsót elnyelte a föld.

Utána kemény depresszióba estem. Megtagadtam minden táplálékot, és egész nap csak aludtam, ha fent is voltam, órákig sírtam. Bárhogyan is próbálkoztak a szüleim, bennem megjavíthatatlanul eltört valami. Tagadhatatlan, hogy nem vagyok egy álomgyerek. Anyámnak és apámnak talán több fájdalmat okoztam, mint örömet. De erről senki sem tud. Sokan irigykednek a tökéletesnek tűnő

családunkra. Csak annyi a baj, hogy annak tűnik, de egyáltalán nem az. Mindenki a tökéletességet kergeti, holott lehet, pont az a legtökéletlenebb választás, ami lehetséges a világon.

Mi a tökéletesség? Egy fogalom? Egy személy? Mi vagy ki az? Olyan sok ember imádja, titkon vagy felvállalva. Egy illúzió vagy álomkép, amiben hinni akarunk? Néha talán betegesen is? Ki az, aki tudja a választ, ki felel a kérdésekre? Ki olyan hatalmas, hogy ismerje akár megközelítőleg is a tökéletességet? Ha valaki ismeri azt a személyt, sürgősen mutassa be nekem. Ránk fér egy nagyon hosszú beszélgetés, mihamarabb. Túl sok kérdésem van, amit az emberiség fél feltenni, de én nem.

EGYEDÜL

Sokszor ülök az ablakban és elmerülök a gondolataimban. Elképzelem, mi lenne, ha… ha nem lennék itt, ha olyan lennék, mint a tesóm, ha a barátnőm még élne. Talán a neve miatt lett ez a veszte. A szüleinek megfontoltabban kellett volna nevet választaniuk, nem csak a csengés miatt.

Tudniuk kellett volna a jelentését is. A barátnőm Marina volt, a neve jelentése pedig tengerhez tartozó. A tenger pedig csúnyán visszakövetelte a tulajdonát. De hát az emberek is ilyenek, mint a tenger. Önzők. Talán ezért maradnak a végén úgyis egyedül. Mert nem hajlandók osztozkodni, ahogy a tenger sem. A szülei tudat alatt, akaratlanul neki szánták Marinát, emiatt pedig engem magányra és egyedüllétre ítéltek. Mert a tenger elvette, ami az övé. Csúnyán és kegyetlenül, de magához láncolta.

Az én nevem Veronika, jelentése győzelmet hozó. De mi felett győzedelmeskedek? Vagy kinek hozok győzelmet? Talán legyőzőm a betegséget, és győzelmet hozok az orvostudománynak? Ez lenne a sorsom? Ki válaszolja meg a kérdéseimet? Ki hallgatja meg a szavaimat? Kinek mesélem el, hogyan kerültem ide? Hogyan győzzek, ha egymagam vagyok, egyedül a problémáimmal? Nem segít nekem senki. A szüleim a velem járó bajt és felelősséget átruházták az orvosokra. Hogy jobb kezekben legyek. Nem hibáztatom őket. Minden szülő így tenne. Az orvosok meg beraktak egy zöld szobába, hogy megnyugodjak. Ennyi erővel a szüleimnek is mondhatták volna, hogy fessék át a szobámat. De persze akkor nem kapnák a szép összegeket. Nem tudom, mi a betegségem. Nem tudom a nevét.

Nem is hiszem azt, hogy beteg lennék. Marina halála után kaptam egy egyszerű kis depressziót.

Napokig aludtam, nem akartam enni és nem beszéltem senkivel sem. Visszagondolva akkor tényleg beteg voltam. De most? Magam sem tudom, mit keresek itt. Volt néhány kiakadásom, de ez minden.

Miért kell ennyiért bezárni?

Nem tarthatnak itt a végtelenségig. Nem zárhatnak be. Nem lehetek egyedül. Én, a partikirálynő.

Én, aki mindig a figyelem középpontjában voltam. Nem tehetik meg ezt velem. Véget vetek ennek.

Nem mehet ez így tovább. Haza akarok menni. Haza fogok menni. Most. Nem várok semmire sem.

Sietve az ajtóhoz lépek. Könnyen kinyílik. Már csak a kijáratot kell megkeresnem. Egy nővér siet hozzám. Kérdezi, mit akarok, hova megyek. Csak nem mondhatom neki, hogy haza. Inkább csak annyit felelek, hogy telefonálni akarok a szüleimmel. Először értetlenül néz, majd készségesen bevezet a nővérszobába, ahol már ki is csöng a telefon. Nagyon zavar, hogy végig mellettem áll. Az embernek már magánélete sem lehet? Apa veszi fel. Hiába könyörgök neki, nem jön értem. Nem hisz nekem. Csak azt hajtogatja, hogy meg kell gyógyulnom, és a javamat akarja. Meg sem hallja, mikor azt mondom, hogy nem vagyok beteg. Amikor már nem látok a könnyeimtől, fogom a vezetékes telefont, és földhöz vágom. A nővér rögtön riaszt még vagy tíz másikat. Hiába hadakozok, nem hagynak. Ők sosem vesznek össze a szüleikkel? Ne mondja nekem egyik se, hogy csendben tűrik, ha cserben hagyják az őseik. De a következő pillanatban már a szobámban találom magam. Meg sem kell néznem, hogy tudjam, az ajtó zárva. Nincs mit tenni, szobafogságot kaptam megint, és elértem, hogy a fődoktor mihamarabb meglátogasson újra. Gyakran berendelik hozzám, de nem hiszem, hogy én lennék a legproblémásabb betege, csak a nővérek aggódják túl.

Alig telik el pár óra, nyílik az ajtó. Már a cipője nyikorgásából meg tudom állapítani, hogy a fődoktor. Leül az ágyamra, és hosszan nézni kezd. Nem nézek rá. Az íróasztalom mögül egyenesen bámulok ki az ablakra. Ha levegőnek nézem, remélem, mihamarabb elmegy. De nem így lesz. Addig néz, amíg rá nem pillantok. Amikor pedig megteszem, már bele is kezd a mondókájába. Csupa hazug dologról, hogy itt csak jót akarnak, és hogy holnap reggel mehetek egy kis kivizsgálásra, hogy megtudják, mi okozta a kirohanásomat és segíteni tudjanak. Ha tényleg akkora ész lenne, mint ahogy a diplomája hirdeti, rájönne, hogy az a legnagyobb bajom, hogy itt tart, és haza akarok menni.

De nem, ő valami mentális problémát keres, amivel magyarázatot talál a történtekre. Miért kell

mindent túlkomplikálni? Soha nem vágytam jobban az egyedüllétre, mint most, amikor fél óra elteltével sem hagyja abba a prédikálást. Pedig egyszer sem szakítom félbe. Bele sem merek gondolni, meddig tartana, ha közbeszólnék.

Máskor meg semmire sem vágyom jobban, mint az emberek közelségére. A rajongásra, a tiszteletre és a megbecsülésre, hogy úgy nézzenek rám, mint egy megtestesült csodára. Az ember már csak ilyen, követeli a szeretetet, legyen az valós vagy csak képmutató, a lényeg az, hogy megkapja. Egyeseket az sem érdekel, hogyan kapják meg. A szeretethiányos emberek bármire képesek egy kis figyelem érdekében. Ez sokféleképpen tud megnyilvánulni, túl harsány viselkedés vagy éppen elzárkózottság formájában. Nem tagadhatom, én is szeretethiányos, vagy ha jobban tetszik, szeretetéhes ember vagyok. Én is képes voltam bármire a figyelem csak egy kis szikrájáért.

Mindig mindenkire mosolyogtam, és szinte állandóan elértem, hogy én kerüljek a figyelem középpontjába. Néha hatalmas botrányokat kreáltam. Na jó, nem annyira nagyokat, inkább csak nekem voltak azok. Éppen csak annyira csaptam ki a biztosítékot, amennyire egy sikeres ügyvéd és orvos lánya megengedheti magának. Éppen csak annyira, hogy a szüleim anyagi hátterére gondolva a tanárok szemet hunyjanak felette. Sosem léptem át azt a határt. Kamilla, a húgom, persze fele annyi balhéba nem keveredett, mint én, sőt szerintem nem is volt balhéja. Ő az a fajta lány, akinek minden erőlködés nélkül hevernek az emberek a lábainál. A legborzasztóbb ebben az, hogy észre sem veszi. Annyira naiv és ártatlan, mint a ma született bárány. Nekem el kellett tanulnom, hogyan lehet az embereket manipulálni, amire évek alatt jöttem rá. Kellett egy álca, ami eltakarja a depressziómat és elhiteti a világgal, hogy normális vagyok, ezért népszerű lettem. Nekem ez könnyebben ment, mint másoknak, megvolt az a lehetőségem, amivel nem mindenki tud élni: a szüleim pénze. Könnyű volt fölvágni a csillivilli, méregdrága cuccokkal az iskolámban. Se perc alatt a piramis csúcsára kerültem, és szinte már én is elfelejtettem, mekkora hasadás van a szívemen. Csak esténként kísértettek a rémálmaim, és felfedték előttem igazi valómat. Másnap meg még jobban szükségem volt a szeretetre. Ördögi körforgásba estem. De ki nem?

Hajnali egy-kettő van. Az ágyamban fekszem, és a plafont bámulom. Hagyom, hogy a gondolataim száguldozzanak. Újra kint vagyok a külvilágban, a plázában sétálok egy csapat lánnyal, akik idegesítően vihognak mindenen. Amiatt hisztiznek, hogy milyen unalmas és értelmetlen az iskola, miközben én unottan szürcsölöm a kedvenc lattémat. Képzeletben újra menő és népszerű vagyok, akinek a legnagyobb gondja, hogy mit vegyen fel holnap vagy melyik fiúval sétáljon. Észre sem vettem, mikor ment át az álmodozás valódi álomba. Mire felkelek, az egész éjszaka egy homályos emlékképpé fakul.

Régen sokat rajzoltam, rengeteget. Rengeteg jót. Ha egyszer elveszik az ember a rajzolásban, nincs kiút. Csak rajzol és rajzol, míg minden baját, bánatát ki nem rajzolta. Az orvosok úgy gondolták, talán ha bent is folytatnám a rajzolást, az segítené a javulásomat, én meg dacból még csak rá sem néztem a szobában lévő állványra. De mikor már nem bírom tovább az emlékeim súlyát, muszáj elővennem. Újra magával ragad a művészet a maga varázslatos erejével, kizárom a külvilágot, és nem érdekel, hol vagyok, egy betegekkel foglalkozó otthonban vagy a saját szobámban.

Mire feleszmélek, két jégkék szem mered rám a vászonról a fekete tincsek mögül. Meghátrálok a saját művemtől, túlságosan is élethű lett. A rajzba menekültem az emlékeim elől, de rá kell jönnöm, az emlékek mindenhova követnek, akár egy festmény formájában is. Levegő után kapkodva vizsgálom a teremtményemet. Még a hamiskás félmosolyát is megfestettem, amitől annyira el tudtam ájulni. Emlékszem, mikor mosolygott így először. Két hete voltunk együtt, mikor kihívott a parkba sétálni. Nagyon izgatott voltam mivel még nem csókolóztunk. Csak a kezemet fogta meg, nagyon szűzies párt alkottunk. Az sem érdekelt, hogy a fura kapcsolatom miatt lejjebb csúszhatok a ranglétrán. Az elején minden egyes fura pillanata tetszett ennek a kapcsolatnak. Mikor megtörtént

végre a várva várt első csók, észre sem vettem a nem éppen pozitív mosolyát, később pedig arra fogtam, hogy biztos túlságosan zavarban volt. Mára már tudom, hogy ő már akkor tudta, semmi jó nem lesz a kapcsolatunkból.

Olyan nehéz felismerni az igaz szerelmet. Annyira rejtőzködő, néha az emberek képesek összekeverni az egyszerű vonzódással. Milyen rosszul teszik szegények! De mindenki a maga hibájából tanul. Olyan vagyok, mint minden lány, ugyanarról álmodom, mint más: igaz szerelem, szőke herceg, három gyerek és kacsalábon forgó palota. Mert minden lány erről álmodik, még a kemény bakancsot viselők is, csak ők nem hangoztatják annyira. Erre vágytam. Erre és ővele.

Mindent kockára tettem a kapcsolatunkért. A szüleim bizalmát, a hírnevet, a tanulást, és ezáltal a jövőmet. Eleinte nem akartam a fiúk tömegeit magam mögött tudni. Nem érdekeltek, csak az első és igaz szerelemre koncentráltam. Aztán jött ő, összetörte a szívemet, és úgy éreztem, soha többé nem leszek képes szeretni. Vagy úgy gondoltam, én vagyok túl jó a srácnak, vagy úgy, ő volt túl jó nekem.

Egyik után jött a másik, havonta vagy hetente váltották egymást. Egyik kavarásból a másikba estem, és még tizenhét sem vagyok. Szép kis élet, mondhatom, a szüleim igazán büszkék lehetnek rám. De mit várnak egy érzékeny lelkű lánytól, aki több szenvedést kapott, mint amennyit el tud viselni?

Egyedül voltam az érzéseimmel, a gondolataimmal. De legfőképpen a múltammal. Nap mint nap egyedül kellett szembenéznem az élet csatáival. Senkire nem számíthattam, mert én voltam az, akire számítanak. A vezér, aki nem hibázik, aki megmutatja a helyes utat. Akinek tökéletes élete van, ezzel szolgál példaként, és ezzel motivál a cél elérésében. Én voltam a példakép mindenki számára.

Szerethetett vagy utálhatott bárki, mégis olyan akart lenni, mint én. Ezért maradtam egyedül. Túl jól játszottam a szerepemet, így nem kérhettem segítséget, ha bajban voltam, mert mindenki arra várt, hogy majd én megmondom a megoldást. Majd én megoldom, hiszen én mindent tudok. Az igazság az, hogy semmit sem tudtam. Mentem előre, és úgy voltam vele, majd lesz valahogy.

Egész életemben egyedül voltam, de sohasem annyira, mint most, amikor be vagyok zárva ide.

Gondolkoztál már a halálon? Biztosan, nincs olyan ember, aki nem. Én nem egyszer elmerengtem azon, mi lenne, ha… ha megtenném, vagy ha csak úgy bekopogna, vagy egyszerűen elvinne. Mindig másként gondolom. Igazából a hangulatomtól függ, mikor milyen halált választok magamnak. Ha megbántottak és sebezhető vagyok, akkor tragikus vérfürdőre gondolok. Olyankor azt akarom, hogy mindenki, aki ismert, fulladjon meg a fájdalomtól, amit én okozok neki. Máskor meg szép, csendes halálra vágyom, csak elaludni, mint Csipkerózsika, és soha többé fel nem kelni. Úgysem jönne egy herceg sem megmenteni. A halál után vajon mi várna rám? Talán az igaz béke, szeret és napsütés a felhők között, pucér kis angyalkákkal körülvéve, vagy a nagy büdös semmi, végeláthatatlan sötétség mindenhol? Igazából nem is nagyon érdekel, mi lenne utána, csak rosszabb ne legyen, mint volt.

Végül is, ha már egyszer ráveszem magam az öngyilkosságra, biztosan nem azért fogom, mert hú, de nagyon boldog vagyok a földön. Volt pár öngyilkossági kísérletem, persze miután nem sikerültek, nem bántam, hogy itt vagyok még. Csak akkor olyan magányosnak és elveszettnek éreztem magamat. Nem volt senki, aki hallotta volna a mosolyom mögötti kiáltásaimat. Senki, aki tudott volna segíteni, vagy ami még rosszabb, hogy nem volt senki, aki akart volna. A szüleim az első eset után pszichológushoz, a második után már öngyilkosokat segítő közösségbe küldtek. Persze egy másik városba, ami úgy negyven kilométerre volt a miénktől, hogy véletlenül se jöjjenek rá az ismerőseink. Én voltam és bizonyára vagyok is az ő kis mocskos titkuk. Nem hibáztatom érte őket.

Én is titkolnám magam, ha tehetném. Vagy nem ezt csináltam egész életemben? Titkoltam a valódi énemet? Szerepet játszottam minden pillanatban? De, pontosan ezt tettem, és ha az iskolatársaim a felét is tudnák rólam, a sokktól itt ülnének mellettem ebben a csodálatosan zöld szobában, ami még mindig nem nyugtató.

Idegesít a csend, fáj a magány, de ha meglátok egy embert, a hányinger kerülget. Esküszöm, itt tényleg meg lehet bolondulni, még ha amúgy normális is voltál. Semmi esély a gyógyulásra, mert

elérik, hogy újra és újra bedilizz. Igazuk van, valamiből meg kell élniük, de miért az én idegállapotomat vették kölcsön? Nem volt semmi bajom. Szokványos tinikori bajaim voltam. Csak az én szüleim nem viselték el úgy, mint másoké. De érzem, minél többet vagyok bent, annál jobban megtörnek, és elérik, hogy tényleg és valósan összeroppanjak. Mostantól hívjatok Ropi Roninak, a Veronika úgyis egy jobb kisugárzású lányhoz illik. Aki győzelmet hoz, mindenesetre én nem fogok. A szüleim lemondtak rólam, talán még Kamilla hisz bennem, de már én magam is csak alig hiszek önmagamban. Több hónapja bent vagyok, nem is tudom, mióta, talán már fél éve is. Évek óta nem lehetek, a tükörképem nem öregedett annyit. Az ember ilyet egyáltalán észrevesz? Már a második hét után elvesztettem az időérzékemet. Meg kellene kérdeznem az egyik gondozót vagy nővért, vagy kit. Vagy minek? Igazából engem már az sem vigasztal, hogy kijutok innen bizonyos idő után, mint a börtöntöltelékek. Talán megszökhetnék, de nem lenne értelme. Hova mennék? Miből élnék? Ez nem Amerika, ez Magyarország, itt ilyet nem lehet.

Kicsinek sokszor játszottunk kémeset Marinával és Kamillával, és az biztos, hogy innen még Marina sem tudna kiszökni, de ő legalább meg tudná oldani, hogy a kijutás után mi legyen a következő lépés. Mindent megoldott, mindenben tehetséges volt már gyerekként, akkor még nem tudja magát megjátszani az ember. Ő egy igazi angyal volt, aki véletlenül idekerült, és mikor Isten észrevette a hiányát, gyorsan visszahívta az országába. Remélem, nem látja, mi lett belőlem.

Remélem, neki nem fáj miattam. Remélem, tudatlan és büszke rám. Ha már senki más nem az, ő

akkor is legyen. Néha azt álmodom, hogy megjelenik az ágyamnál, és elmondja, mennyire csalódott bennem, és hogy nem hitte volna, hogy ide jutok. Olyankor ordítva és sikítva kelek a könnyeimben fuldokolva. Semmi nem fájna jobban, mintha ez tényleg megtörténne, aztán könyörögnék a szellemének, hogy vigyen magával, és esküdöznék, hogy megváltozok, hogy jobb leszek. Csak vigyen magával, újra kicsi akarok lenni. Gondtalan, boldog, és vele akarok játszani, míg el nem alszunk a nagy diófa alatt. De ez már nem fog megtörténni, mert itt hagyott az élők között egyedül.

Egyedül a múlttal. Egyedül a jövővel. Egyedül az álmaimmal. Egyedül a démonjaimmal. Egyedül az emlékekkel. Egyedül az érzelmekkel. Egyedül a gondolatokkal. Egyedül mindennel, egyes-egyedül az élettel.

EMLÉKEK

Alattomos kis gyilkosok, mindig akkor bukkannak elő, mikor a legkevésbé várod. Lazán szíven szúrnak, majd még párszor megmarják a lelked, és mikor már a földön fetrengsz, beléd rúgnak egy adag mélyen eltemetett érzelemmel, amit nagy erőfeszítéssel küzdöttél le a tudatalattidba. Igen, az emlékekről beszélek. Legszívesebben megnyomnám a törlés gombot, és minden mehetne a kukába.

Oh, édes tudatlanság. A boldog emlékektől csak szomorú leszek, mert eszembe juttatják, hogy most nagyon, de nagyon nem vagyok boldog. A rossz emlékektől meg egyenesen depressziós. Szóval mi értelmük van akkor? Mire jók? Hogy még jobban megnehezítsék a nyomorult emberek amúgy sem könnyű életét? Az emlékek megölnek. Az emlékek rosszak. Csak fájdalmat okoznak. De bárhogyan is küzdök ellenük, állandóan meglátogatnak az utóbbi időben, nem érdekli őket, hogy el bírom-e viselni a terhüket vagy sem. Csak jönnek és jönnek, és sose fogynak el. Nem is éltem ennyit, hogy ennyi emlékem legyen. Akinek van élete, nincs ideje arra, hogy a múlttal foglalkozzon, mert a jelenben él, nincs egy szabad pillanata sem, hogy visszanézzen. Az olyanoknak, mint nekem, akiknek nincs életük, nincs jövőjük, tökéletes időtöltés, hogy a múltban sétálgassanak napokig, talán évekig vagy tovább. Hogy meddig fogom bírni az emlékek áradatát? Amíg véget nem vetek neki. Nem, nem az emlékeknek. Azoknak nem lehet, az életemnek, annak tudok csak véget vetni. Az az egyetlen dolog, amibe még van beleszólásom, és ezt a jogot senki nem fogja elvenni tőlem.

Marina halála után megpróbáltam ezzel a jogommal élni, vagy pontosabban nem élni. Kicsi voltam, tudatlan, és na persze totál depressziós. Nem ettem, nem ittam, és napokig csak aludtam. A szüleim már ekkor elkezdtek miattam aggódni. Ekkor jött szóba köztük az első dilidoki. Az első

három alkalom után újraértékeltem az életemet a doki hatására. Nem éppen úgy, ahogy ő tanácsolta.

Akkor döntöttem el, hogy Marina után megyek. A doki ilyen kérdéseket tett fel: Kik azok, akik igazán számítanak nekem? Ki miatt ne bántsam magam? Ki miatt éljek boldogan? És hasonlók. Azt hitte, majd a szüleimet fogom válaszolni, de tévedett. Minden kérdésre Marina volt a válasz. Mivel az, aki igazán számított nekem, aki miatt nem bántanám magam, és aki miatt boldogan éltem, mint a mesékben, halott volt, arra jutottam, nekem is annak kell lennem. Nem voltam túl informált abban, hogy mit is kéne csinálnom. Hiszen egy akkora lánynak, mint én voltam, sose kellett gondolnia a halálra, sőt tudnia sem kellett volna a létezéséről. De volt egy célom, és a makacsságom miatt mindenki tudja, hogy a céljaim mellett, ha törik, ha szakad, kitartok. Szóval utánanéztem a neten, és a gyógyszerre esett a választásom. Kicsinek elég sokat voltam beteg, így a különféle bogyók bekapkodása nem jelentett gondot. Nem tudtam viszont, hogy honnan szerzek nem egy szem, hanem egy egész doboz nyugtatót. Nem kellett sokáig kérdezősködnöm, hamar kiderült, hogy anyukám nyugtatóval kezdi a napot, hogy szembe tudjon nézni az ügyfeleivel és azok bizarr pereivel. Csak egy

„Az mi, amit beveszel, anyu?” kérdésembe került. Ezután ment minden, mint a karikacsapás. A suliban vettem be, órán kikéredzkedtem, és a mosdóban bekapkodtam annyit, amennyit csak tudtam.

Fáztam, iszonyatosan fáztam, remegtem, és valóságosan rázott a hideg. Szinte már nem láttam.

Aztán puff, sötét minden. Mire magamhoz tértem, a kórházban feküdtem kimosott gyomorral. Anyám zokogott, és magát hibáztatta, hogy beszélt a gyógyszeréről. Ezek után a gyógyszeres szekrényt zárva tartották, és új dilidokit kaptam meg egy önsegítő csoportot a nyakamba.

Nem tudom, mikor nyomtam meg a nővérhívót, főleg azt nem tudom, minek. De ez az emlék, amit oly régóta eltemettem magamban, újabb rohamot hozott elő. Azt érzem, mint akkor: fázok, remegek, és olyan, mintha kitépték volna a gyomromat. Iszonyatosan fáj.

– VALAKI SEGÍTSEN MÁR! – üvöltöm, még sincs itt senki, a nővérhívó vinnyog, de nem hallok lépteket. Hol vannak, amikor szükség van rájuk? Hol?! Miért vagyok ide bezárva, ha nem segítenek?!

Ha csak jobban szenvedek?! Ezt akartátok, anyu és apu?! EZT?!

Gépek hangjára ébredek egy teljesen fehér, vegyszerszagtól bűzlő szobában. A kórházi részlegen lehetek. Anyám hangját hallom a háttérből bekúszni a kórterembe. Valakivel beszélget, pontosabban beszélgetnek, ebben már biztos vagyok, hiszen hol az ő hangját, hol apám hangját, hol pedig egy harmadik személy hangját hallom átszűrődni a félig nyitott ajtón.

– ...Aztán az egész szobáját széttörte, kidobta a székét az ablakon, ami a rácsokon akadt fent. Az üveget sikerült kitörnie. A szekrénye ajtaját leszakította, a ruháit pedig szétszaggatta – dörmögi a kezelőorvosom mély, mackós hangja. Anyám tekintete egyre homályosabb, innen látom, hogy mindjárt sír.