Fordította: Habony Gábor

A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei

2. Andy Weir: Artemis

3. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba

(Az Öldöklő-naplók 1.)

4. Neal Stephenson – Nicole Galland:
A DODO felemelkedése és bukása

5. Adrian Tchaikovsky: Hadállat

6. Martha Wells: Mesterséges sors

(Az Öldöklő-naplók 2.)

7. Adrian Tchaikovsky: A pusztulás gyermekei

8. Neal Stephenson: Snow Crash

9. Tamsyn Muir: Gideon, a Kilencedik

10. Andy Weir: A Hail Mary-küldetés

11. Adrian Tchaikovsky: Az Éden kapui

12. Tamsyn Muir: Harrow, a Kilencedik

13. Martha Wells: Trójai protokoll/Kilépési stratégia

(Az Öldöklő-naplók 3–4.)

14. Adrian Tchaikovsky: A Föld szilánkjai

(Végső Architektúra-trilógia 1.)

15. Neal Stephenson: Termination Shock
– Az összeomlás kora

16. Adrian Tchaikovsky: Az emlékezet gyermekei

17. Tamsyn Muir: Nona, a Kilencedik

18. Justin Cronin: A révész

19. Adrian Tchaikovsky: Az üresség szeme

(Végső Architektúra-trilógia 2.)

a szerző további könyve

Pókfény

EYES OF THE VOID

Copyright © Adrian Czajkowski 2022

First published 2022 by Tor an imprint of Pan Macmillan

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2023

Hungarian translation © Fumax Kft., 2023

Szerkesztő: Koncz Ákos

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Borító: Tóth-Kovács Anett

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok,

minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva.
A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 349 5

Fumax SF extra ISSN 2631-0317

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok, mint mindig, az ügynökömnek, Simonnak, aki afféle (jó értelemben vett) építész is.

Köszönöm Wayne Stevensnek, hogy megihlette az Athamir utolsó lélegzetét.

A Jonathan Coulton „Someone is Crazy” c. dalából származó Mind tudjuk, milyen tragikus olyannak lenni, mint te sor felhasználására engedélyt kaptam.

ELŐZMÉNYEK

Alapfogalmak

Nemtér: Az univerzum mögött rejlő semmi. A gravitációs hajtóművek lehetővé teszik a hajóknak, hogy belépjenek a nemtérbe, és haladjanak benne, így valós térbeli fényéveket tehetnek meg pillanatok alatt. Az ilyen utazások többsége a csillagokat összekötő nemtérpályákon történik.

Építészek: Hold méretű entitások, amelyek a nemtérből jöttek, hogy lakott bolygókat alakítsanak át bizarr szobrokká. Az egyikük meglátogatta a Földet, elindítva ezzel hetvenévnyi menekülést és harcot, egy olyan háborút, amely életek milliárdjaiba került. A konfliktusnak a sebészileg módosított ember Közvetítők és az Építészek közti kapcsolatfelvétel vetett véget. Most, ötven évvel később az Építészek visszatértek.

Alkotók: Néhány bolygón megtalálhatók az ősi civilizáció, az Alkotók által hátrahagyott romok. Az Alkotók és romjaik a mai napig megoldatlan rejtélyt jelentenek, csak annyi biztos, hogy az Építészek látszólag rettegnek ennek az ősi fajnak a nyomaitól, és megkímélik azokat a bolygókat, amelyeken megtalálhatók.

A Hegemónia: Egy idegen birodalom, amelyet a kiismerhetetlen essielek irányítanak. Egyedül az essieleknek áll rendelkezésére az a technológia, amely lehetővé teszi az alkotók ereklyéinek az elköltöztetését egyik bolygóról a másikra. Ezáltal ígérnek az alattvalóiknak örök védelmet az Építészektől. Csakhogy az újonnan visszatért Építészek mintha már nem félnének úgy az ereklyéktől, mint régebben.

Az emberi frakciók

A menekülő emberiség robbanásszerű terjeszkedésével a „poliaszpórában” számos kolónia jött létre, és a világok közötti térben nagyszámú űrjáró kockáztatja életét nap mint nap. A kereskedelmet és az utazást a gyarmatok térségében nagyban elősegítik a Közvetítők, akik a nemtérben a pályák használata nélkül is navigálni képes kevesek közé tartoznak. A Kolóniákat a Humán Érdekek Tanácsa, avagy rövidebb és közismertebb nevén a Hugh igazgatja a Berlenhof bolygóra telepített központból.

Az emberiség sokakkal összefogott az Építészek elleni első háborúban, de a legértékesebb szövetségeseik belülről érkeztek. Köztük a kompozit kiberintelligenciát képező kaptártagokkal, akiket eszközökként alkottak meg, de elnyerték a függetlenségüket. A dr. Parsefer-féle Parthenon, egy mesterséges úton létrehozott női társadalom szintén a frontvonalon harcolt.

A kaptártagok és a parthenik elszakadását követően ellenséges gyarmati frakciók jelentek meg, köztük a „természetes ember” központú nativisták, illetve az Elárultak, akik hisznek abban, hogy egy hatalmas összeesküvés fosztotta meg az emberiséget az univerzumhoz való elsődleges jogától. A Hugh-n belül különféle csoportok bátorítják ezeket a mozgalmakat, és élvezik a támogatásukat, köztük például a diktatórikus nemesi házak a Magdán, a Kolóniák egyik legbefolyásosabb világán.

Főbb szereplők

A Keselyűisten: Roncsmentő hajó, a legénységében a drónspecialista Ollival, az ügyvéd és párbajhős Krisszel, a kereskedelmi ügynök Kitteringgel és a navigátor Idris Telemmierrel. Idris az egyik utolsó eredeti Közvetítő, aki nem akart mást, csak békésen élni az életét, ám egy régi barátja a háborúból, a partheni Vigasz felkereste, hogy felbérelje a kormánya nevében.

Havaer Mundy: A Hugh ügynöke, aki hol üldözte a Keselyűisten legénységét, hol szövetkezett velük, ahogy egyre mélyebbre merültek az Építészek visszatérésének bonyodalmaiba.

Hármas megbízott: Kaptártag régész, Idris és Vigasz régi barátja még a háború idejéből, abszolút szaktekintély az Alkotókkal kapcsolatban.

Piter Csever Uszkaro bojár: Magdai nemes, aki a Hugh idegengyűlöletre hajlamos részéhez húz, birtokolni akarja Idrist a navigátori képességei miatt, és dühödten üldözi a Keselyűisten legénységét.

A Kimondhatatlan Aklu, a Penge és a Kampó: Essiel gengszter a Hegemóniából, akinek szintén megvan arra a maga oka, hogy ne kedvelje a Keselyűisten legénységét, mivel miattuk veszett oda a kincse, a hajója és a hadnagya.

PROLÓGUS

Ki hitte volna, hogy az őrültség ilyen értékes rakománnyá válhat?

Uline Tarrant igazi opportunista volt, ami űrjáróként erénynek számított. És azt jelentette, hogy miután a kagylók átvették az uralmat, és az ismerősei fele a haját tépve minden dolgok végét jósolta, ő átalakította az üzleti terveit, és még több pénzt csinált. Tehát a korábban a Kolóniákhoz tartozó Huei-Cavor úgy szavazott, hogy kiválik, és csatlakozik a Hegemóniához. És így ott már névlegesen azok a bazi fura, kagylószerű essielek uralkodtak. Ez azt jelentette volna, hogy Uline nem tud több largeszt keresni? Vagy legalább félig-meddig megvetni a lábát abban a bonyolult hitelrendszerben, amit a Hegemóniában használtak? Nem, nem jelentette azt. Mivel a Huei-Cavor új, szektás kormányzatának tagjai egyvalamivel biztosan rendelkeztek, és az a vagyon volt, gyakorlatilag bármilyen kívánt formában. És úgy tűnt, hogy azt szívesen költötték mindenféle gyanús hittevékenységre.

Az Uline vállalkozásához szükséges üzemanyag és egyéb működési költségek fedezetéhez választott gyanús hittevékenység a zarándoklat lett. Ezt tette a szakterületévé. Az essielek elkötelezett hívei szívesen utaztak olyan helyekre, amelyek fontosnak tűntek az essielek számára. Meditáltak, mindenféle gagyi szuveníreket vásároltak, és esetenként találkozhattak pár olyan hasznos alakkal is, akik jó üzleti kapcsolatokkal bírtak. Őszintén szólva Uline nem igazán hitt abban, hogy ez az egész több lenne valami fura korrupcióalapú haveri hálózatnál. Sosem volt ideje a vallásra. Az imák nem segítettek megjavítani a hajóját.

Így aztán a nő átalakította a rakteret, berakatott kétszáz létfelfüggesztő ágyat, és mindig sikerült teli hajóval elindulnia. Ha a Huei-Cavoron valaki feljebb akart jutni a társadalmi ranglétrán, akkor belekezdett ebbe a szektás játékba, amely nem csak annyit jelentett, hogy piros talárt vett fel. Több vagyonos család dobálta a törvényes fizetőeszközeit Uline számlájára csak azért, hogy robotkoporsóba zárva bevigye őket a nemtérpályákon keresztül a Hegemónia térségének mélyére. És mint kiderült, aki regisztrált zarándokokat szállított, attól a bazi fura kapuőrök nem igazán kérdeztek semmit. Uline néha eltűnődött rajta, hogy vajon az Égetőház kémei tudnak-e erről, mert hát a dolog elég nagy résnek tűnt a Hegemónia biztonsági rendszerében.

Uline aktuális célja valami Arc Pallator nevű világ volt. Eddig még sosem hallott róla. A kevés beszerezhető adat szerint főleg sivatag borította, amelyet kanyonok tagoltak, tehát egyáltalán nem olyan hely volt, ahová önszántából betette volna a lábát. Persze nem is kellett, akadt ott pár orbitális állomás. Az ott valami nagymenő szent helynek számított. Uline a zarándokokra bízta, hogyan birkóznak meg a hőséggel és a porral, főleg amíg voltak akkora balekok, hogy előre fizessenek.

A bolygótól tisztes távolságban léptek ki a nemtérből. A Hegemóniára jellemző módon általában mindig udvarias azonosító kérések már ott várták a képernyőn, mire az űrjáró becsoszogott a vezérlőkapszulának nevezett, kétüléses kis kamrába a Szent Orka orrában – a „Szent” előtagot Uline akkor festette fel a hajóra, amikor belevágott ebbe az egész zarándokbizniszbe. Csupán halovány fogalmai voltak az egész istenmolesztálás működéséről, de azt tudta, hogy a szentség mekkora vonzerőt jelent. Úgyhogy ő is odabiggyesztette a hajójára.

Egyetlen társa, a legénység másik tagja már ott várta. Persze el sem hagyta a vezérlőkapszulát, csak kikapcsolt a nemtérutazás idejére. A kaptártag Tokay 99-nek nevezte magát. Meglengette egyik ágszerű, fém végtagját, mire Uline válaszképpen barátságosan megkopogtatta a hengeres test vállnak nevezhető részét.

Megüzente a helyieknek, hogy kik ők és honnan jönnek, azokkal az értelmetlen adatsorokkal, amelyek lehetővé tették, hogy itt csavarogjon a Hegemónia térségében. Mindenki rémtörténeteket mesélt arról, miféle őrültségek zajlanak erre, és a Huei-Cavor elszakadása előtt ő sem merte a térség határa felé fordítani az Orka orrát. Most már tudta, hogy sok jó üzletet szalasztott el emiatt.

A helyi orbitális állomások mindig el akartak csevegni egy kicsit a zarándokokkal, úgyhogy Uline felébresztett egy maroknyit az aktuális társaság vezetői közül, amíg a Szent Orka a rendszerben cirkált. Hamarosan ott tolongtak mind a vezérlőkapszulában, itták a hajón kapható, olcsó kaffét, rejtélyes bölcsességeket dobáltak egymásnak és a dokkolóirányításnak. A Hegemóniában így ment ez, a szektások egymás közti beszélgetései mindig valamiféle udvarias bibliaismereti vetélkedőre hasonlítottak. Csak a Biblia helyett arról folyt a szó, hogy ezek a holdkórosok megmagyarázzák, miért vetették alá magukat egy rakás csúcstechnológiát birtokló kagylónak.

– Jó kis zsúfoltságot fogtunk ki odalent – jegyezte meg Uline. – Igazi hithűségi idény lehet, mi? – Számos másik hajó is dokkolási vagy leszállási engedélyre várt. Némelyik a Hegemóniára jellemző, rejtélyes felépítménnyel bírt, így kívülről lehetetlen volt megállapítani, hogy teherhajók, luxusjachtok vagy épp holdromboló hadihajók-e, de a többi emberi standardnak tűnt. Uline még fel is ismerte köztük néhány szakmabelijét. Úgy tűnt, most épp mindenki az Arc Pallator szentségeit akarta tapogatni.

– Zsúfoltság lehet, igen – erősítette meg Tokay 99 is. Lehívott egy kameraképet a bolygó egyetlen, emberek számára is lakható településéről, ahol ki tudja, hány ezren éltek, de valószínűleg egyikük sem volt épelméjű. Uline összenézett a kaptártaggal. Sokkal jobban megértették egymást ezzel a kiber-rovartelep-intelligenciával, mint emberi rakományuk bármelyik tételével.

– Utasítottak, hogy várjuk meg, amíg a fedélzetre látogatnak – mondta a főszektás. Eközben egy másik valami csicsás gallért rakott fel rá, de akkorát, hogy a vége a mennyezetet súrolta, majd elkezdett bizsunak látszó smukkokat akasztgatni rá.

– És ez… mit is jelent pontosan? Vámvizsgálat? Van valami gond? – kérdezte Uline. A kétség halovány árnyékát vélte felfedezni a férfi tekintetében.

– Nem igazán… vagyok biztos benne – jött a válasz. – Azt hiszem, több annál. Valami különleges. Látogatást jeleztek. Tucatnyi zarándokhelyen jártam már, de ilyesmiről még csak nem is hallottam.

– Akkor az egyik… – nem biztos, hogy jó lett volna „kagylót” mondani – essiel személyesen jön ide?

– Jaj, dehogyis! – legyintett a férfi hevesen. – Ha úgy lenne, akkor megnevezték volna az isteni urak egyikét a teljes névleírásával és a rangjaival. – Tekintetében naiv hitbuzgóság keveredett szimpla dilinyóssággal. A nő legszívesebben közölte volna vele, hogy ezek amúgy csak kagylók, és az oltáruk máshol legfeljebb egyszerű tengerparti büféasztal lenne. Persze tiszteletre méltó üzletasszonyként már rég megtanulta, hogy jobb, ha megtartja magának a véleményét.

Tokay kiadott valami siránkozónak tűnő ciripelésfélét, mielőtt megszólalt:

– Foglalkoztál a szenzorok meghibásodásával?

– Persze.

– Szakképzett kikötői szerelő felbérlésével, kérésünk szerint? – erőltette a gépcsótány-intelligencia.

– Magam javítottam meg. Jobb így. Legalább nem rontotta el még jobban valami kölyök, aki még az anyja csöcsén lógott, amikor én megtanultam megjavítani a dolgokat.

– A szuperhosszú hatótávú szkenner anomáliára utaló gravitációs adatokat írt ki – mondta a kaptártag. – Talán jobban járnánk, ha inkább csak alkudozással töltenéd az idődet.

– Na, ide figyelj! Ez az én hajóm, úgyhogy… – miközben így felcsattant, Uline pillantása az említett adatokra tévedt, mivel Tokay odatolta elébe a kijelzőt –, …úgyhogy… – próbálta folytatni a nő.

A következő pillanatban egy Építész jelent meg az Arc Pallator és a rendszer napja között, szivárványok örvényét keltve szakadt ki a nemtérből, ahogy a csillag fénye minden irányba visszaverődött az entitás kristályos alakjáról. Sokkal közelebb járt, mint amiről valaha is hallani lehetett. Nem csak a rendszereken messze kívül szoktak felbukkanni? Hogy lehetőséget adjanak a helyieknek a menekülésre?

– Jól van, jól van. – Uline az Építészre meredt, a szája magától mozgott, a torkán kijövő hangokat nem ő akarta kiadni. A szektások mind hullamereven, döbbent csendben ácsorogtak, ami arra utalt, hogy talán mégsem voltak teljes mértékben őrültek. – Jó. Akkor most… talán… A francba! Szerencséjük van, hogy ilyen sok hajó jött most ide. Felvehetünk úgy… – próbálta összehozni valahogy a matekot, de az agyi kapacitásának java részét még mindig az a tény kötötte le, hogy felbukkant a bolygó közelében egy Építész, akárcsak a háború idején. Ráadásul itt, a Hegemónia térségében, ahol ez elméleti lehetetlenségnek számított. – Van még száz állóhelyünk a kapszulák között. – Közben a főszektás ismét beszélgetni kezdett az irányítással, vagy bárki kezelte is a rádiót a túloldalon. – Mondja meg nekik, hogy… hát… Ha valahogy felhozzák a népeket az orbitális állomásokra, akkor csordultig rakhatjuk a hajót. De legfeljebb… – Az Építész elindult, és egyértelműen az Arc Pallator felé tartott. – Felvehetünk legfeljebb… – Semennyi időnk sincs! Úristen! Nem maradt időnk semmire! – El kell tűnnünk innen – suttogta a végén Uline.

– Kinyilatkoztatás várható odalent – jegyezte meg a főszektás áhítatosan.

– Ebben teljesen biztos vagyok – válaszolta a nő.

– A Ragyogó Sorteeltől, az Előrelátótól és a Jövendölőtől – tette hozzá a férfi, arra utalva ezzel, hogy egy essiel ténylegesen odaáll (lebegő székében odaül) a hívek elé, hogy mondjon nekik valamit.

– És van esetleg egy ragyogó evakuálási tervük is? – Uline képtelen volt levenni a szemét a közeledő Építészről. A keze remegni kezdett.

– Magának és a többi pilótának is tilos távozniuk, míg el nem végzik szent feladatukat – közölte a szektás. – Azt a parancsot kaptuk, hogy szálljunk le az Arc Pallatorra, és álljunk a szent romok között. Testvéreimmel és a nővéreimmel minket kiválasztottak a hitünk e próbájára.

– A pokolba! Semmiképpen sem! – csattant fel Uline. – Most rögtön elmegyünk innen. Nézzen oda! Nézzen rá arra az átkozott izére! – Ő maga még sohasem látott Építészt. Megnézett pár mediotípát, hallott háborús történeteket, látta már hajók és világok roncsait. A halál nyomait, ami eljött a Földre, és még közel egy évszázadon át dúlt az űrben. És ez a halál most visszatért, holott ő nem akart mást, mint békében élni, megöregedni, és úgy meghalni, hogy soha nem kerül a látótávolságába egy ilyen szörnyeteg. – Nézzen rá! – ismételte meg, rémülettel a hangjában.

– Ítélet – lehelte maga elé a főszektás. – Az isteni világok iránt érzett hűségünk és kitartásunk próbája. Le kell mennünk a felszínre! Szólítottak minket. – Újfajta él költözött a hangjába. – Utasítást kaptam, hogy ha eltér az előzőleg megbeszélt repülési tervtől, akkor azt tekinthetem szerződésszegésnek, illetve egyben szentségtörésnek is, szembeszegülésnek az isteni essielek kívánságával. A hajtóműveket leállítjuk, és nem kap kártérítést, emellett a rendszert sem lesz képes elhagyni ezzel a hajóval.

Tokay vékony hangon felsípolt. A társa még sohasem hallott ilyet a kaptártagtól, mindenesetre egészen jól kommunikálta vele a félelmét. Uline is ugyanazt érezte, és legszívesebben nyöszörögve kiadta volna annak a zajnak az emberi változatát, mert a rettegés kezdte görcsbe szorítani a gyomrát és a beleit. Legszívesebben elsírta volna magát. Vagy üvöltözni kezdett volna a szektásokkal. El akarta magyarázni nekik, hogy a kagylóik mind őrültek, és öngyilkosságba hajszolják őket. Ahhoz senki sem fizetett neki eleget, hogy leendő mártírokat szállítson. Csakhogy az essielek tényleg megtehették, hogy akár távolról semlegesítsék a hajtóműveket. Olyan technológiával, olyan fegyverekkel rendelkeztek, amelyeket Uline meg sem értett. Ahogy sokan mások sem.

Úgyhogy végül ellenkezés nélkül ismét pályára állította a Szent Orkát, és továbbhaladt hajóval a bolygón lévő egyetlen város fölött lebegő orbitális állomás felé. Közben tudta, hogy annak az egyetlen városnak a lakói és vendégei hamarosan felbámulnak majd az égre, hogy lássák az új kristályholdjukat. Persze csak egy rövid ideig. Azután a lehető legnehezebb próbára teszik majd a hitüket, míg végül nem marad belőlük több holmi szerves anyagszálaknál, amelyek nem kapcsolódnak többé egymáshoz semmilyen módon, hacsak össze nem tapadnak az űrben lebegve.

Uline-nak ekkor jutott eszébe, hogy mi a baj a szentekkel. Az, hogy többnyire meg kellett halni ennek a címnek a kiérdemléséért. Körülöttük minden más zarándokhajó is a dokkok felé tartott, hosszú sorban várták, hogy az állomások fogadják őket, míg mások megkezdték hosszú és lassú leereszkedésüket a légkörbe.

Mindeközben az Építész egyre csak a bolygó és feléjük tartott, hogy végzetes hatalmával, fegyverével vagy ki tudja, mijével megsemmisítse az égitestet, és vele együtt mindenkit, aki rajta vagy körülötte tartózkodik.

Első rész:
A Hismin holdja

1.

Havaer

– Az ott – mondta Havaer Mundy csak úgy, saját magának – a Keselyűisten.

Legalább hetven hajó dokkolt a Hismin holdján a 17-es Fúróállomáson, és gyakorlatilag standard eljárásnak számított, hogy mindegyiket leszkennelte, miközben leszállt a saját járművével, a Markolóval. A fedélzeti számítógépek még mindig panaszkodtak amiatt, hogy a nemtérből kilépve újra kellett indítani őket, úgyhogy Havaer maga végezte el a letapogatást, hagyta a csapatát, hadd nyújtóztassa ki a lábát és szedje össze magát mindenki. Mind lepukkant űrjáróknak öltöztek, félhosszú ujjas, de derékban hosszú tunikát viseltek olyan nadrággal, amely valahogy rövidnek tűnt annak, aki egyébiránt a magvilági öltönyökhöz szokott hozzá. Ja, és mindenki felvette az alapvető, szent szerszámövet is a műanyag szandállal együtt. Öltözékük minden egyes darabját a hajón nyomtatták ki, szándékosan gyenge minőségű alapanyagból. Nem látszottak többnek egy csapatnál a sok közül, akik szerencsét akarnak próbálni ezen a kopár égitesten.

Elrepültek a dokkolótér fölött, miközben felvették a kapcsolatot az állomás kibernetjével, hogy teljesen szabályosan engedélyt kérjenek, és befizessék a landolási díjat. Idekint minden olcsó volt, még az élet is, de semmit sem adtak ingyen. Havaer minden egyes látogatót ellenőriztetett a hajóval, és nem kevesebb mint kilencet talált, amelyek szerepeltek az Égető megfigyelési listáján. Ha pusztán karrierépítési túrán vesz részt, válogathatott volna, melyiküket próbálja meg elfogni. Bár az űrjárók egymás iránti szolidaritását ismerve a keménykedéssel valószínűleg maga ellen fordította volna az állomás teljes népességét. Ami jelenleg nagyjából a tízszerese volt a működtetéshez szükséges személyzetnek, mivel a Nillitik pusztulása óta ez a kis bűnbarlang lett az egyik legkedveltebb kocsma és gyülekezőhely.

Az Építészek visszatértek. És mintha próbálták volna eltörölni korábbi balsikerük történetét, szorgosan neki is láttak a dolognak. Először a Far Luxnál jelentek meg, ahol fél évszázaddal korábban három Közvetítő kapcsolatba lépett velük, véget vetve ezzel az első háborúnak. Ezúttal szinte senkinek sem sikerült elhagynia a bolygót, mielőtt lecsapott rá a vég.

A következő hónapok során maroknyi másik bolygó egén bukkantak fel, mindenféle előjel vagy felismerhető mintázat nélkül. A fogazott felszínű kristályholdak kiléptek a nemtérből, és bár a Kolóniák szívétől, a Berlenhoftól sikerült eltéríteni őket, a lakott bolygók sehol máshol nem tarthatták magukat ilyen szerencsésnek. A háború újra elkezdődött, vagy inkább folytatódott, csakhogy mára már mindenki feladta azokat a szokásokat, amelyek annak idején oly sok életet mentettek meg. Amennyit csak meg lehetett menteni a kolosszális elhalálozási arány mellett. Az egész emberiségnek újra meg kellett tanulnia összekészített holmival aludni, és mindig mindenkinek ismernie kellett a legrövidebb utat a legközelebbi kikötőhöz. Sőt, ezúttal nem csupán az emberiségnek.

Az Építészek legutóbbi áldozatai között a Nillitik tűnt a legkevésbé fontosnak. Egymással laza kapcsolatban álló rendszerek hálózatának egyik tagja volt, amit hanni és földi felfedezők találtak még a kapcsolatfelvételük kezdeti időszakában. Eleinte afféle határtérségnek tartották a két faj között. Csakhogy minden egyes nemtérpálya felfedezése radikálisan újrarajzolta a térképet, és szilárd határokat húzni az űrbirodalmak között ritkán számított igazán gyümölcsöző gyakorlatnak. A diplomáciai egyezmények a kormányzatok között fenntartottak egy maroknyi kopár, csekély erőforrást kínáló bolygót, mint afféle egyik félnek sem kellő senki földjét. A Nillitik is ilyen volt. Múlt időben.

A Nillitik nem rendelkezett bioszférával, de még atmoszférával sem. Az ásványkincsei bevonzottak pár független céget, de a bolygó kis létszámú népességének java része könnyedén elkerült minden felügyeletet a kereskedelem és a találkozók, megbeszélések tekintetében. Kartellek, csempészek és kémek jelölték be a helyet a csillagtérképeiken. Azután felbukkant egy Építész, és kiformált egy szép spirált a bolygóból. Száznál valamivel kevesebben haltak meg, holott tízezren is lehettek ott, amikor a hatalmas entitás megérkezett a rendszerbe. Az Építészek eddigi célpontjai közül egyedülálló módon a Nillitiken majdnem mindenki rendelkezett valamilyen járművel, ami gyorsan elszállíthatta őket a bolygóról, bár egészen addig a pillanatig inkább a Hugh vagy a riválisaik miatt aggódtak. Az egész eset annyira vértelennek számított, hogy a történelemkönyvek talán meg sem említik majd a Nillitiket a veszteségek felsorolásában.

Persze hiába haltak meg bár egészen kevesen, ennek a bolygónak az elpusztítása is vetett bizonyos méretű hullámokat. Számos feketeügylet hiúsult meg, partneri kapcsolatok bomlottak fel, áruk maradtak vásárló nélkül. A Nillitik megsemmisülése olyan volt, mint bottal felkavarni az iszapot a tó mélyén. Váratlanul mindenféle ügyek kerültek kormányzatok és egyéb nemkívánatos szervek látóterébe, és egy rakás gyanús alak kényszerült újra felépíteni az életét és tevékenységét. Hirtelen megszaporodtak és gyorsan eladóvá váltak bizonyos dolgok, amelyek egyébiránt rejtve maradtak volna. Például mindenféle információk.

Ebben az elméleti határláncolatban a Hismin holdja alig kétbolygónyira volt az odaveszett Nillitiktől, és az egyetlen lakható gömbnek számított egy kifejezetten nem vendégszerető csillagrendszerben. Így aztán a feketeügyletek java része értelemszerűen ide helyeződött át. A hely csodálatos látogatószám-növekedést tapasztalhatott, miután legalább húsz bolygóra elegendő bűnöző és spekuláns szállt le itt, hogy kiderítse, mit lehet lerabolni az univerzumban. Márpedig az ilyen helyeken mindig felbukkannak a keselyűk is. Havaer kifejezetten a Keselyűisten nevű hajót kereste Olian Timo kapitánnyal, akit a nagy többség csak Olli néven ismert. És bár lehetett számos törvényes oka is annak, hogy a Keselyűisten legénysége éppen itt keressen üzleti lehetőségeket, a Hismin holdján, az Égetőház ügynöke, Havaer történetesen tudta, hogy jelenleg épp a Parthenon hírszerző ügynöksége, az Aspirat fizeti a társaságot, amely egyáltalán nem ápolt jó kapcsolatokat az ő ügynökségével a kémjátszmában. Tehát valószínűleg mindketten ugyanazért jöttek.

Havaer megbízta Kenyont, a parancsnokhelyettesét, hogy szerezzen egy leszállópadot nem túl messzire a Keselyűistentől, és amikor kiszálltak, alaposan meg is szemlélte a romos, vén hajót. A Keselyűisten afféle cégére is lehetett volna a nagyobb magvilági hajógyárak egymáshoz nem illő, de az általános gyarmati esztétikát mégis meghatározó alkotásainak. Még a Hugh hadihajói is úgy jöttek ki a boruthedai hajógyárból, mintha már az összeszerelésük előtt elveszítettek volna pár csatát. Ez egyébként simán eredhetett az emberiség utolsó száz évének tapasztalataiból: mindig csak menekülni, mindent megfoltozni, mert nincs idő arra, hogy megálljanak, és építsenek valami újat. Ha valami szép, tiszta és fényes volt, az olyan érzést keltett, mintha hátat fordított volna mindannak, amin az ősök keresztülmentek, hogy eljussanak idáig.

A Keselyűisten roncsmentő volt, ami azt jelentette, hogy az alakját a túlméretezett gravitációs hajtóműve határozta meg, amely kidagadt középen és a hátsó részeken. A segítségével a viszonylag kis hajó sokkal nagyobb járműveket is megragadhatott és átrángathatott a nemtéren, ha úgy hozta a szükség. Márpedig a navigátoruk, Idris Telemmier segítségével a legénység jó üzleteket fogott ki, mivel Közvetítőként a férfi olyan roncsokat is megtalált, amelyek lecsúsztak a nemtérpályákról, és kint lebegtek a nemtér ürességének mélyén. Kivéve mostanában, mint annak Havaer is tudatában volt. Ugyanis Telemmier az utóbbi időben inkább olyasmivel foglalkozott, ami leginkább már az Égetőház hatáskörébe tartozott.

Ha itt van egyáltalán, gondolta Havaer. Egyfajta kellemes izgalom futott végig rajta, ahogy ezt a gondolatot latolgatta. A Hugh nem adott ki egyértelmű parancsot a köpönyegforgató Közvivel kapcsolatban, mert hát háború zajlott éppen, és egy ilyen parancs senkinek sem segített volna semmiben. Ám a háttérben ez úgy működött, hogy ha Havaernek sikerül elkapnia Telemmiert, lehetőleg minél kevesebb túl nyilvánvaló nyomot hagyva maga után, akkor a következő személyes jelentéstétele egyértelműen vidámabb alkalom lesz az előzőknél. Jóvátehetné vele, hogy a fickó előzőleg kicsúszott a kezéből.

Fizetett a helyi kibernetnek, hogy hozzáférést kapjon a 17-es Fúróállomás köztéri kameráihoz, és lefuttatott rajtuk egy arcfelismerő programot. Olian Timót hamar megtalálta. Nem volt nehéz felismerni az amputált végtagú testet abban a hatalmas castigar Skorpió-vázban, amelyre annyira büszke volt. Általában véve mindenki eltakarodott az útjából. Ott volt vele az a hannilambra ügynök, Kittering is, aki kétségtelenül élvezte errefelé a hazai pálya előnyeit. És persze Vigasz, a csapat partheni kapcsolattartója, ezúttal erőpáncél nélkül, de az elmaradhatatlan, átkozott gyorsítójával a vállán, mintha nem lehetne vele lyukakat ütni az állomás vékony falaiba. Meg még tíz másik állomáséba is, ha sorba állítanák őket innen a láthatárig. Viszont a fődíj, Idris Telemmier nem bukkant fel egyik kamera előtt sem. Sem Kris Almier, a legénység ügyvédje, akit Havaer a legeszesebbnek tartott az egész társaságból.

– Mundy! Uram! – szólította meg Kenyon. A csapat másik két tagjával együtt már nagyon el akartak indulni a 17-es Fúróállomás légzsilipjéhez. Havaer bólintott, érezte a benne is felgyülemlett feszültséget. Gyanította, hogy hamarosan össze fog akaszkodni valakivel a Keselyűisten legénységéből. Vagy Kitteringgel kezd licitháborúba, vagy Ollival, esetleg Vigasszal néz majd szembe egy hagyományosabb típusú konfliktusban.

És akkor nem veszíthet. Akkor nem, ha meg akar felelni a pályája eddigi eredményeinek azon a rettegett személyes jelentéstételen, amely előbb vagy utóbb biztosan megtörténik. A Hugh nyomozati és kémelhárítási hatósága, a hivatalosan Intervenciós Testületnek nevezett, de amúgy mindenki által csak Égetőháznak becézett szervezete ugyanis mély és csillapíthatatlan érdeklődést mutatott az ügy iránt, mivel valaki elkezdte kiárusítani a titkait.

***

A főnöke, Laery Havaer életének legalább a felében eléggé rosszul festett, de amikor az ügynök legutóbb bement az irodájába eligazításra, a nő szinte halottnak tűnt. Mindig sovány volt, most pedig már teljesen aszottá vált, ahogy automata székébe kényszerülve ült az őt körülvevő tucatnyi kijelző között, amelyek közül majdnem mindegyik üresen sötétlett. Havaer sejtette, hogy a főnöke épp befejezhetett egy többszereplős konferenciát, ami jó okot szolgáltatott rá, hogy a szokásosnál is kimerültebbnek és keserűbbnek tűnjön. Laery esetében amúgy is ez számított az alapnak, és a hangulati spektruma nem bizonyult túl szélesnek. Fiatal korában túl sok időt töltött el mélyűri megfigyelőállomásokon, gyakran megbízható mesterséges gravitáció nélkül. A csontjai és az izmai sohasem jöttek helyre az akkoriban elszenvedett leépülésből, és csak járóvázzal tudott felkelni a-grav székéből. Viszont az esze borotvaéles maradt, és annak a részlegnek a vezetőjévé nevezték ki, amelyen belül Havaer próbált előbbre jutni pályáján. A nő sohasem számított kellemes felettesnek, még csak az úgynevezett „kemény, de igazságos” típusnak sem, és a vacakabb napokon a rosszkedve könnyen rosszindulattá változhatott. Viszont mindenkit rá tudott venni, hogy a kiadott feladatok el legyenek végezve, és sohasem fosztotta meg magát olyan eszközöktől és erőforrásoktól, melyeknek még hasznát láthatta. Havaer nagyjából emiatt úszta meg a büntetést az egész Telemmier-kiszabadítós ügy után. Ugyanis az, hogy nagy szerepet játszott a Hugh legértékesebb világának megmentésében az Építészektől, még nem feltétlenül mentette volna meg a főnöke haragjától.

– Valaki szivárogtat – tért rögtön a tárgyra Laery. – Valami kibaszott hivatalnok lehet az a politikai oldalról. Nem feltétlenül az Égetőből, de olyasvalaki, aki hozzáfér a dolgainkhoz a nem kell tudnia, melyik francos hivatal helyettes attaséján keresztül. Akinek a főnöke persze szándékosan rugalmas abban a tekintetben, hogy ki láthatja a jegyzőkönyveket a zárt ajtók mögött lefolytatott tárgyalásairól.

– Hová szivárogtat? – A „Parthenon” szó kimondatlanul is ott lógott közöttük, mivel pont olyan tevékenységre utalt, amelyben ők jók voltak. Nem afféle kézösszekoszolós kavarásra, hanem ideológiai felforgatásra. Mindig akadt valahol egy-egy csendes értelmiségi, aki szívesebben látta volna magát szürke partheni egyenruhában, távol a Kolóniákra jellemző korrupciótól és alacsony szintű hatékonyságtól.

Laery állított a széke dőlésszögén, és felszisszent a fájdalomtól, miközben fészkelődve próbált kényelmesebb ülő helyzetet találni. Pár állandósított cső a karjában gyógyszerekkel látta el, hogy enyhítse a kellemetlenségeit. Idővel persze hozzászokott a szerhez, és kénytelen volt újat kérni az orvosoktól.

– Egy hitelezőnek, már amennyire ez hihető. A jó öreg helyzetnek tűnik a dolog rosszul alakult spekulációkkal, felhalmozódott tartozással, kölcsönökkel, tiszteletre méltó hitelezőkkel, akik kevésbé tiszteletre méltó űrjáró bankoknak adtak kölcsönt, akik továbbadták azt még kevésbé tiszteletre méltó helyekre és egyéneknek. Aztán a behajtásnál már pár jegyzőkönyv is bekerült a csomagba afféle járulékos veszteségként. Ezek aztán kikerültek, és most valaki más foglalkozik a dolog nyilvános részével. Viszont a jegyzőkönyvek valahogy felkerültek egy csomagfutár hajóra, amely az árnyékhatár felé tartott. Pontosabban a Nillitikre.

– A Nillitik már nincs – jegyezte meg Havaer némileg meglepetten.

– Igen. És emiatt egy rakás elfekvő készlet, amely egyébként rejtve maradhatott volna, olcsón a piacra került, hogy a tulajdonosok ebből fedezzék legalább a károk egy részét. És a mi szennyesünk is ott van azon a piacon, legalábbis a forrásaink szerint. Menjen, és gyűjtse be! És jó lenne, ha bónuszként sikerülne azonosítani pár vevőt, mi több, behozni vagy semlegesíteni őket.

Havaer bólintott, az agya máris a lehetőségeket latolgatta. Számos alkalommal járt már kiküldetésben a hanni árnyékhatáron, egyszer vagy kétszer még az azóta elveszett Nillitikre is le kellett szállnia. Tehát egyértelműen a szakértelme alapján kapta meg ezt az ügyet. De…

– Most kérdezne rá, hogy miért maga – előzte meg Laery.

– Valakinek meg kell csinálnia, nem? – vont vállat Havaer tettetett közönnyel.

– A hírszerzés utalt rá, hogy a Parthenon is tudomást szerezhetett a dologról, és most a nagyobb vásárlók között van. Persze bármikor túl tudjuk licitálni a pathókat, de ha eldurvul a játék, nem feltétlenül tudjuk kiütni őket. És bár mindenki lábujjhegyen lépked, hogy elkerülje a Hugh–Parthenon háborút, ami ráadásul már nem is igazán aktuális, úgy tűnik, ők úgy vélik, simán megúszhatnak egy kis akciót az árnyékhatáron. És magának, menheer, nemrég dolga akadt a Parthenonnal, legalábbis a jelentései szerint, nem túl gyümölcsöző módon. Úgyhogy feltételezem, örömmel fogadja a lehetőséget, hogy kijavíthat pár apróbb hibát.

Havaer érezte, hogy a beépített gyógyszeradagolója automatikusan normalizálni próbálja a szívműködését. Akár egy megnyugtatónak szánt kéz a vállon. Ez az ügy simán lövöldözéssé is fajulhat.

– Már összeállítottam magának egy csapatot. Legyen diplomatikus, de határozott. Szeretném, ha nem kellene megölnie senkit, de akadnak olyan helyek, ahol csak dinamittal lehet bányászni. Az elsődleges feladata az adatok visszaszerzése, lehetőleg még lezárt változatban. – Laery szinte felnyársalta a tekintetével. – Van kérdése?

– Megkérdezhetem, milyen adatok szivárogtak ki? Mekkora elszántsággal próbálhatják megszerezni őket?

A nő hosszúnak tűnő másodpercekig csak meredt rá.

– A válasz meghaladja a rangját – közölte végül. – Legalábbis remélem, mert úgy tűnik, hogy még az enyémet is meghaladja.

***

A 17-es Fúróállomás közterei zsúfolásig megteltek, tehát minden négyzetméter a konkrét bányászati munkát végző szintek fölött, amelyek indokolták az egész állomás létezését. Minden kis fülkében és cipősdoboznyi helyen szorongott valaki, akinek arra akadt dolga. Főleg hannilambrák, mivel nagyjából ők vezették a műsort. Havaer észrevette, hogy az emberek jellegzetesen feszült tekintettel próbálták értelmezni a tolmácsgépekből jövő szavak összefüggéseit, vagy azzal küzdöttek, hogy elkülönítsék ezeknek a tolmácsgépeknek a hangját a környezetük zajaitól. Egy nagydarab, harcos kasztú castigar kanyargós útvonalon próbált átvágni a tömegen, időnként félrelökve egy-egy nála kisebb termetű fajba tartozó akadályt, tehát nagyjából bárkit, miközben szemekben végződő csápkoronája jobbra-balra lengedezett.

Kenyon kirakta az állomás alaprajzát a csapat megosztott e-terébe, megjelölve rajta néhány másik, érdekesnek tűnő helyet is amellett, hogy hol találhatják meg az ügynöküket. A műszaki specialistájuk, Lombard elsőrendű hipochonder volt, úgyhogy nem csoda, hogy egy utazó Med-al-hambra fülke azonnal magára vonta a figyelmét. Elméletileg a gyarmati jótékonyság eljuttatta a Hugh fejlett gyógyszereit az emberek lakta térségnek ezekre a peremvidékeire is, de Havaer nem bízott semmiben, amit itt árultak.

A csapat negyedik tagja, Reams hirtelen megtorpant. Havaer megbízta azzal, hogy csatlakozzon rá a helyi kibernetre, és nézzen utána az itteni fejleményeknek. Elég esetlenül jött volna ki, ha utánakérdeznek az ügynöküknek, és kiderül, hogy az előző nap megkéselték.

– Építészek – közölte Reams a titkosított sávon. Érezve, hogy ez akaratlanul is mennyire riasztóan hangzik, gyorsan hozzátette: – Nem itt. Elintézték a Cirixiát.

Miután átformálták a Far Luxot, és eltérítették őket a Berlenhoftól – amely eseményről mind a négyen nyugtalanító személyes emlékekkel bírtak –, az Építészek nem tétlenkedtek. Az Ossa és a Nillitik után lebontottak egy olyan világot, amelyet csak egy számsor jelölt, mert a közös gyarmati-castigar kolonizálási erőfeszítések során még nem egyeztek meg a hivatalos elnevezésében. Nem voltak ugyan Föld-szintű veszteségek, de az entitások tevékenysége határozottan felgyorsult az első háborúhoz képest. És most a Cirixia is elesett.

– Hol a picsában van ez a Cirixia? – kérdezte Lombard. – Még sosem hallottam róla.

Reams megosztotta a hírtípát a csapattal, és mind lelassítottak kicsit, hogy megemészthessék, mit is jelentett ez valójában. Úgy tűnt, a hír maga már több hónapos volt, de csak most érte el a gyarmati szférát, mert a megbízható információk mindig lassan kerültek ki a Hegemónia térségéből. Márpedig ez a bolygó oda tartozott.

– Hű! – szakadt ki Havaerből. – Van itt valami. – Tartottak hegemóniás ereklyéket a Berlenhofon abban a megmagyarázhatatlan varázsdobozban, amelyben az essielek hordozták az ilyesmit bolygóról bolygóra. Amikor az az Építész felbukkant a főbolygó közelében, a láda a partheniknél volt, és próbálták megvédeni vele a zászlóshajójukat, amelyen Telemmier is ott volt a többi Közvivel. Csakhogy a terv nem vált be. Az állítólagos garancia arra, hogy az Építészek mit tehetnek meg, és mit nem, annyit sem ért, mint a papír, amelyre leírták, már ha leírták volna. Mi több, Havaer úgy értesült, hogy az Építész… lényeket küldött a partheni zászlóshajó fedélzetére, és azok a valamik egyáltalán nem tárgyalni mentek oda, hanem elvitték azokat az átkozott ereklyéket, majd folytatták a hajó szétverését. Tehát az Építészek nem csupán visszatértek, de megpróbálták behozni a lemaradásukat, mintha elveszítették volna türelmüket az univerzummal szemben.

És most a Hegemónia egyik világa következett, rajta ki tudja, mennyi emberrel és egyéb lénnyel. Az első háborúban még az emberiség volt rivaldafényben. Más fajok is beugrottak segíteni, de az Építészek egyértelműen az emberi világokra összpontosítottak. Ezúttal viszont nem diszkrimináltak más fajokat.

Felveti a kérdést, hogy vajon kinek a hátsó udvarát rendezték át abban az ötven évben, amíg nem is hallottunk róluk. Senki sem kételkedett abban, hogy léteztek olyan fajok az univerzumban, amelyekkel az emberiség még nem találkozott, és az Építészek talán őket is kiszemelték maguknak, talán ki is irtották őket. A rejtélyes Hírnök, Ash is azt állította, hogy ő az utolsó a fajából. A naeromathi sáskabárkák is ilyen átalakított világok űrjáró maradványai voltak.

– Eggyel kevesebb gond, amivel foglalkoznunk kellene – jegyezte meg Kenyon komoran, miközben átvágtak egy kocsmának kialakított, nagyobb területen. A Skaggerak a legmocskosabb rekreációs intézmény lehetett a 17-es Fúróállomáson, tele emberekkel és hannikkal, meg egy maroknyi castigarral. Ingatagnak tűnő forgószárnyas drónok lebegtek a tömeg feje fölött, italokat vittek a vendégeknek, jó esetben csak a felét löttyintve ki. A Skaggerakban már úgy is be lehetett rúgni, ha csak ültél egy helyben, és felfelé fordított fejjel kitátottad a szádat.

Havaer odaszólt Reamsnek, hogy rendeljen egy kört, majd Lombardnak is, hogy tegyen fel elegendő hétköznapi kérdést a kibernetnek a helyi boltokról ahhoz, hogy megalapozzák a fedősztorijukat, miszerint kóbor űrjárókként érkeztek az állomásra. Havaer körbenézett, közben felhúzott szemöldökkel jelentőségteljes pillantást vetett Kenyon felé.

– Most senki sem siet már csatlakozni, hogy a kultusz képtelen betartani a védelmi ígéretét. – Kenyon nagyjából így foglalta össze a saját gyászjelentését ki tudja hány ezer vagy millió halálesetről ott a Cirixián, bárhol is volt az a bolygó. Persze, szigorúan a testület szempontjából nézve, ez helyénvaló értékelésnek tűnt. Számos emberi világ csatlakozott a Hegemóniához ezért a védelemért a háború során és utána is, cserébe teljes engedelmességet fogadtak az elképesztően szertartásosan viselkedő essieleknek. Mostantól már nem lesz olyan vonzó, hogy imádják azokat a kagylókat, ha nem tudnak elbújni a héjuk mögé. És az Alkotók technológiája, amelyet az essielek afféle varázstalizmánként használtak az Építészek távoltartására, áthatolhatatlan akadályból egyszerű fekvőrendőrré degradálódott.

Nehéz lett volna nem meglátni a nagy, régi vázat, melyet Olian Timo használt. Mindenki félreállt az útjából, amikor áthaladt a helyiségen. Elég közel ment el Havaerhez, hogy a férfi akár meg is érintse, ha akarja, de az csak arrébb lépett a tömeggel együtt. Olli egészen pöttömnek tűnt a méretes Skorpió-váz vezérlőbuborékjában, mindkét karja és az egyik lába helyén a csonkokkal, de ez szemernyit sem javított kötekedő viselkedésén. Nem vette észre az ügynököt, amikor ellépdelt mellette, hogy csatlakozzon két bűntársához, Kithez és Vigaszhoz. Mindhárman nyugtalannak tűntek, és ez Olliból a házsártosság újabb szintjét hozta elő.

Az oppozíció. Havaer agyának profi része máris terveket és ellenterveket épített fel. Mit tegyen, ha szembekerülnek egymással? Mekkora veszélyt jelenthetett az a szörnyszülött munkaváz? Lehet a közelben egy falka partheni harcos nővér, akik Vigasz egyetlen szavára előugranak valahonnan? Havaer körülnézett a csapatát keresve. Kenyon kapcsolatba lépett a brókerrel, és már bele is bonyolódott egy tárgyalásba, hogy elérjék az eladót. Reams mellette ült, támogatta az erőfeszítéseiben. Lombard próbálta befogni Timo és a társai személyes rádiósávjait, hátha sikerül elcsípni valamennyit a beszélgetésükből, de egyelőre nem sikerült kihalásznia semmi hasznosat a helyi zavarosból. Havaert hirtelen elöntötte a vágy, hogy odamenjen hozzájuk, és elcsevegjen a társasággal a régi szép időkről. A bandával talán még működött is volna a dolog, de szakmai szempontból nem mutatott volna túl jól a jelentésében.

Volt pár lélegzetvételnyi idő, amíg Havaer reménykedett benne, hogy a társaság csak idesodródott, ám valójában csak hagyta, hogy Timo mogorva tekintete átverje. Emlékeztetnie kellett magát, hogy a nő mindig így viselkedett. Azután azok hárman felálltak, és céltudatosan elindultak kifelé. Ráadásul remekül kihasználták az előnyüket. Máris jóval előrébb jártak.

2.

Idris

Ő űzte el az Építészeket a Berlenhoftól.

Ő árulta el a Kolóniákat.

Mindkét történetet szerteszét sugározták az emberi szférában, világról világra terjedtek, miközben megváltoztak, rájuk rakódott mindenféle találgatás, személyes vélemény és kitaláció. A Humán Érdekek Tanácsa és a Parthenon egyformán nem tett hivatalos nyilatkozatot egyik témával kapcsolatban sem, úgyhogy mindenki úgy hallotta, mi történt, ahogy épp eljutott hozzá a dolog. Tehát a tér és az idő két különböző pontján mindenki másféle történetet ismert, és már senki sem tudhatta, mi is történt valójában.

Idris már abban sem volt teljesen biztos, hogy ő maga még tudja.

***

Idris Telemmier sehonnan sem űzte el az Építészeket, mert az „elűzés” olyan erőt és hatalmat feltételezett, amellyel sem ő, sem más emberi lény nem rendelkezhetett. Igazság szerint szépen megkért egyet, hogy távozzon. A végletekig feszítette azt az értékes, átalakított Közvetítő-elméjét, és közben tönkretette az egészségét, a szívét. És végül elnyerte annak a roppant értelemnek a figyelmét, amely gyertyafényként létezett a hold méretű Építész mélyén. A Berlenhof a Kolóniák főbolygója felé tartott, és dühödt csatába keveredett a Parthenon és a Kolóniák hadihajóival. Eközben az összes jelen lévő civil hajó a Berlenhof népességét próbálkozott kimenekíteni a felszínről és az orbitális állomásokról egyaránt, hogy legalább a helyiek egy kis részét megmentsék.

Idris azt kérdezte tőle: miért? És az az idegen intelligencia képekkel és összehasonlítással válaszolt. Miért? Mert rabszolga volt, akinek az ura azt követelte, hogy alakítsa át az univerzumot, egyik lakott bolygót a másik után. Ahogy a fajtája tette a Földdel közel egy évszázaddal korábban, miután számos emberlakta bolygót átformáltak. És ez vezetett oda, hogy a kísérletre önként jelentkező Idrist is átalakították Közvetítővé, a társaival együtt, akik azóta képesek istenekkel beszélgetni, és bejárni a nemtér úttalan ürességét. Már ha nem halnak bele a mentális erőfeszítésbe. És a mediotípák készítői fellengzős faszkalapoknak nevezték őket, ami vagy igaz volt rájuk, vagy nem.

Idris esedezett és könyörgött és nagyon szépen kérte, és az átalakított ember és az istenszerű pusztító közötti furcsa közösségérzet folytán az Építész megkockáztatta urai haragját. Ahelyett, hogy a parancsának megfelelően szétnyúzott gigaszoborrá, százmilliók legyilkolásának emlékművévé változtatta volna a Berlenhofot.

Ez nehéz volt Idrisnek is, és nehéz volt az Építésznek is. Ezek az entitások korábban egyszer már elmentek, amikor az elpusztítandó dolgok megszólították őket. Most visszajöttek, mert a visszavonulástól kétségtelenül feldühödött uraik kétszeres erővel hajszolták oda őket. Már az Alkotók ereklyéi sem bizonyultak elegendőnek ahhoz, hogy biztonságossá tegyék a bolygókat, holott ezek korábban visszariasztották őket. Az uraik most már nemcsak az emberiség, de az egész univerzum ellen indítottak újabb hadjáratot, miután ötven évre eltűntek. Többé nem fogadtak el semmilyen kifogást a rabszolgáiktól.

Tehát Idris nem az az ember volt, aki bárhová is elűzte volna az Építészeket. Ő csak azt tette, amit megtehetett. Ettől függetlenül kijárt volna neki egy jókora köszönet.

Egy hónappal később, miközben a személye köré szőtt ellentmondásos legenda újult erőre kapott, ahogy a nemtérpályákon keresztül világról világra terjedt, egy Építész látogatta meg az Ossa bányászbolygót a maga hétszáztizenkilencezer lakosával. Odaúszott a gyér légkörű bolygó és a rajta lévő, kupolával fedett városok fölé, és elveszejtette a népesség kilencvenhét százalékát azzal, hogy groteszk virággá hámozta a bolygót. Amikor Idris meghallotta a hírt, azon tűnődött, hogy mennyiben okozhatta ezt ő maga. Megmaradhatott volna az Ossa, ha ő nincs ott a Berlenhofnál? Mivel nála a Közvetítővé alakítás egyik mellékhatása a teljes és szó szerinti álmatlanság volt, bőven adódott ideje ilyesmin gondolkodni.

Ami az árulását illette, a részletek hasonlóképpen bizonytalanok voltak. A Hugh nem tett egyértelmű kijelentést a státuszával kapcsolatban. Nem tűztek ki vérdíjat a fejére. Nem próbálták megmagyarázni semmilyen diplomáciai trükkel, hogy az eredeti Közvetítő-program három életben maradt alanyának egyikeként miért hagyta el a hazai intézményrendszert, és állt át a legnagyobb riválishoz, a partheni harcos angyalokhoz.

Egyes bimbózó pártok a gyarmati szférában egyértelműen árulónak tartották. A nativisták, az „emberek az emberekért” átkozták a nevét. Az Elárultak, a nativisták legharcosabb frakciója utána kutatott a sötét sikátorokban és a lepukkantabb kikötői kocsmákban. Csak arra vártak, hogy lecsaphassanak az emberiség egyik legnagyobb árulójára.

Egyesek szerint egyszerűen csak megvásárolták. Az Elárultak szerint a Közvik eleve elveszítették az emberségüket, hogy olyanok lehessenek, amilyenek lettek. Tehát velejükig romlott árulók voltak, akiket pórázon kell tartani, és nem lehet megbízni bennük. Az átállásával Idris csak alátámasztotta a gyűlöletüket.

Megint mások szerint szerelemből tette. Hogy odaát, a másik flottánál egy gyönyörű partheni lány várta. Bár arra nem tértek ki ezek a hangok, hogy miként tudta volna megkülönböztetni szerelmét a többiektől, hiszen minden parthenit ugyanabból a tartályból szűrtek le, nem igaz? Vagy valami ilyesmi.

Mint általában, az igazság ez esetben is sokkal összetettebb volt. Ugyanakkor egy kicsi, de egyre növekvő mozgalom közelebb került az igazsághoz, mint azt bárki gondolta volna. Ez a mozgalom volt az is, amelyik ellenezte az új Közvetítők megalkotásának körülményeit.

***

Az első Közvetítőket még az első háborúhoz fejlesztették ki, hogy megpróbáljanak kapcsolatba lépni az Építészekkel, mivel a hagyományos haderő lelassítani is alig bírta őket. És ez jobban bevált, mint ahogy észszerű keretek között bárki számított rá. Idris és a társai segítettek elpusztítani egy Építészt a Berlenhof közelében. Akkor először – azon egyetlenegy alkalommal – pusztítottak el egy Építészt. Azután a Far Lux mellett ő és két társa először léptek kapcsolatba egy Építésszel, így vetettek véget az első háborúnak egyetlen rövid üzenettel: Itt vagyunk.

Természetesen most, évtizedekkel később a visszatérő Építészek már tisztában voltak az emberiség jelenlétével, mégis folytatták apokaliptikus üzelmeiket. A Far Lux volt az első bolygó, ahol újra felbukkantak, és otthagyták a névjegyüket, mielőtt ismét ellátogattak volna a Berlenhofhoz.

Nem sokkal azután, hogy a Közvetítő-program ilyen eredményeket hozott, többen is rájöttek, hogy a Közvik nem csupán háborús ellenrakéták. Egy Közvi által vezetett hajó bárhová eljuthatott, akár az üres nemtér legmélyére is, illetve minden előjel nélkül felbukkanhatott egy bolygó fölött. És ez nem volt kellemes. Jó oka volt annak, hogy az első kísérleti alanyok közül miért csak hárman maradtak életben, és véletlenül sem csak az idő múlása. Viszont ez a felfedezés tette rendkívül értékessé őket.

Az eredeti Közvetítő-program nagyjából tízszázalékos sikerarányt ért el. Önkéntesekkel dolgoztak, mint például az ifjú Idris, és nagyszámú holttestet termeltek látványos embóliák, végzetes szélütések és hasonló kritikus állapotok következményeként, amelyekre az orvostudomány még nem talált megfelelő kifejezést. A maradék olyan Közvik maroknyi csapata lett, akik a kezükbe vehették az univerzum sorsát.

A háború után az egész program a Kapcsolati Testülethez került, amely majdnem teljesen kifogyott az önkéntesekből, mivel már nem az emberiség sorsa és jövője volt a tét. Kitalálták, hogy bűnözőkkel egészítik ki a hiányzó létszámot. A sikerarány lecsökkent az eredeti programénak a tíz százalékára, és a Közvik eleve mind pórázszerződéssel kerültek ki a laboratóriumokból, tehát valakinek a tulajdonai lettek. És persze elterjedtek róluk a pletykák. Hogy milyen biztonságos eszközök lehetnek a nagy értékű szállítmányozásban, a hadihajókon, a diplomáciai utakon és a nagy távolságú térképészeti erőfeszítések során. Viszont mivel kényszer hatására lettek olyanok, amilyenek, rájuk az Építészek egyáltalán nem hallgattak. Az Építészek maguk is rabszolgák voltak, így nem érdekelte őket, hogy a birtokoltak mit próbáltak kikönyörögni a birtoklóiknak. Idris erre jött rá, amikor másodszor is felbukkant egy Építész a Berlenhofnál.

A Hugh mostanában próbálta átalakítani a Kapcsolati Testületet, hogy helyrehozza ezt a hibát, hátha újabb önkéntesáradat indulna el. Szerették volna, ha az első program túlélőjeként Idris is részt vesz ebben, és mindent megadtak volna, hogy biztosítsák az együttműködését. Csakhogy ő már öreg Közvi lett, hiába nem öregedett egyetlen napot sem a program óta. Még jól emlékezett a kilencvenszázalékos halálozási arányra, és tudta magáról, hogy nem alkalmas a reményteli jelentkezők egyre fogyatkozó csordájának terelgetésére. Nem volt elég erős ahhoz, hogy elviselje a nagyarányú veszteségeket.

Így hát maradt számára a Parthenon.

A Parthenonnak nem voltak Közvetítői. Idris fajtája a Hugh nagy stratégiai előnyét testesítette meg, az állandó figyelmeztetést arra az esetre, ha mégis kirobbant volna a háború a Föld két utódállama között. Amikor Idris Telemmier fogta hőn áhított agyát, és elszakadt a Hugh köreitől, nagyon sokan esküdtek rá, hogy ezt sohasem bocsátják meg neki.

***

Aznap reggel megbánta a döntését.

A gyarmatokon a nagy többség azt hitte, hogy a parthenik úgy irányítják az egész civilizációjukat, mint egy hadihajó legénységét, mindenki egy ütemre menetel, minden pontos menetrend szerint halad, és nincs idő tétlen csevegésre vagy pajzán gondolatokra, a lázadás pedig egyenesen lehetetlen.

Az egészből talán csak a pontos menetrend volt igaz. Egy űrjárónak, aki a folyamatos változáshoz, az alkalmazkodáshoz és az élet kiszámíthatatlanságához szokott hozzá, egyértelműen durva sokkot okozhatott. Annak, aki a szó szoros értelmében nem tudott aludni, ez inkább ijesztőnek tűnt. A nővériségben, ahová Idris névlegesen tartozott, kijelölték a munkaidőt, a pihenőidőt és az alvásidőt. Miután egy héten keresztül minden alvásidőben csak feküdt a priccsén a plafont bámulva, vagy valamelyik fura mediotípát nézte azok közül, amikhez hozzáférést kapott – a felük partheni gyártmányként idegennek hatott, a másik felüket pedig a gyarmatokról importálták, egészen zavaros parszefi szinkronnal –, inkább elindult, és keresett egy másik nővériséget, amely más időciklusokban működött. Leült velük beszélgetni, próbálgatta darabos nyelvtudását, csak hogy társaságban legyen, és ne egyedül a szállásán. A nővéreknek ez nem igazán tetszett. Egészen addig Idris észre sem vette, milyen keményen próbálkozott a saját nővérisége, hogy ne mutassa ki, mennyire elijeszt mindenkit a jelenlétével. Elvégre a többségük még sohasem látott másik férfit az élete során. Nem mintha démonizálták volna a férfiakat, ahogy azt a nativisták állították. Egyszerűen csak nem szoktak hozzá a másik nem jelenlétéhez. Megbámulták, és ez nem tett jót a társalgási próbálkozásaiknak.

És még csak nem is ez volt a legrosszabb. Sőt, ez segített könnyebben elviselni a rosszabb részt. A munkát. Miután feladott egy újabb akadozó éjféli csevegési próbálkozást, megint ott feküdt az ágyában, és rettegve várta, hogy ismét elkezdődjön a munkaideje.

Csak saját magát hibáztathatta emiatt. Ő maga rendezte így a dolgot a toborzójával, Vigasszal. A nő többet jelentett számára ennél, de errefelé a toborzó szerepét tartották fontosnak. Nehéz munkát szerzett magának. Traumatikusat. És a parthenik meg az ő különcségeik között élve ez csak még nehezebbnek tűnt.

A Kolóniáknál maradva, elfogadva a berlenhofi ajánlatot, kétségtelenül könnyebb élete lett volna. Megkaphatott volna bármit, amit emberi vagyonból be lehet szerezni, és nem kínozták volna ezek a kis stresszorok és kellemetlenségek. A dolog egyetlen hátulütője a sokkal rosszabb munka lett volna. Nem lett volna rá képes. Egyelőre a Parthenonnál töltött hat hónap eredménye pontosan zéró Közvetítő volt, de nagyjából erre számítottak, és akkor sem teljesíthetett volna jobban, ha valamelyik luxuslakosztályban tölti ezt az időt egy berlenhofi orbitális állomáson. Csakhogy itt mellékelhette az eredményhez az ígéretes alanyok pontosan zéró elhalálozási arányát, és úgy tűnt, ez tökéletesen kompenzálja a kellemetlenségeket.

Másnap az első dolga az lesz, hogy bejelentkezik az orvosához – pontosabban az egyik cognosciente superiorhoz, avagy kiváló tudóshoz. A parthenik meglehetősen aggódtak a kaptártagok miatt, akik működésben tartották a szívét, holott egy régi barátjától kapta őket. Az itteniek jobban kedvelték a bioegyező szerves cserét, és nyugtalanítónak találták annak a hosszú távú következményeit, ha valakinek három kiberrovar keringeti a vérét.

Azután jöhet a séta a melóhelyére.

A hatalmas Ceres kerthajó egy halott sziklabolygó körül keringett egy rakás kisebb partheni hajó kíséretében. A jármű szívében élelmiszer-termelés zajlott, de ezrek otthonát is jelentette iskolákkal, sportlétesítményekkel, fás parkokkal és a nyitott tér zavarba ejtő illúziójával a hajó nap felé fordított kupolái alatt. És Idris mindenhol csak partheniket látott. Az övével többnyire megegyező műszakban dolgozó nőket, akik úgy siettek a munkába, hogy ő képtelen lett volna tartani velük a lépést. A pihenőidejüket töltő nőket, akik kényelmesen üldögélve a padokon beszélgettek egymással, sétálgattak, játszottak vagy sportoltak valamit, és olyan intimitást sugározva karoltak egymásba, amely Idris több mint fél évszázadon át fenntartott gyarmati értékrendje alapján szinte már szemérmetlenségnek tűnt. Hat hónap elteltével már nem bámulták meg, legalábbis próbálták nem megbámulni, és ő maga is próbált nem megbámulni senkit. A legzavaróbb a sok egyforma arc és test volt, amelyeket kivétel nélkül mind célszerűre terveztek. Még ha csak ültek is a fűben egy adattáblával a kezükben, akkor is olyan elkötelezettség áradt mindegyikükből, hogy a férfi nehezen gondolta szolgálaton kívülieknek őket. Persze bármit is csináltak éppen, állt mögötte valamilyen utasítási lánc. Vagy ezt csak a Kolóniákból hozott előítélete miatt gondolta? Nem tudta eldönteni, de valahogy nehezen képzelte az ellenkezőjét.

Hat hónap alatt sem tudott hozzászokni a civil parthenikhez. Nem mintha létezett volna ilyen fogalom, hiszen minden egyes civil egyben államszolga is volt, és államnak lényegében a hadiflotta számított. Idris korábban sohasem figyelt fel arra, hogy a saját népe mennyire vagyonközpontúan működött. A gyarmatokon mindenki vagy gazdag volt, vagy szegény, arányaiban egészen kicsi középosztállyal a kettő között. Az előbbiekkel Idris főleg a Berlenhofon és a Magdán találkozott, ezeken a régóta betelepített és virágzó gazdaságú világokon, ahol a gazdagok és szépek összegyűltek. Az utóbbit, a szegénységet viszont megélte, mivel az egymástól távol eső gyarmatok lakói és főleg a szanaszét szóródott, kóborló űrjárók sohasem gazdagodtak meg igazán, csak folytonos javítgatással, kölcsönök és szívességek segítségével tudtak továbblépni választott útjukon, amit időnként maguknak kellett kitaposniuk.

Azt már korábban is tudta, hogy a Parthenon szegényebbnek számított a Kolóniáknál, legalábbis fejenként biztosan. Itt senki sem csinált hivalkodó bemutatót a túlzott és gyanús fogyasztásból, ugyanakkor senki sem volt lesoványodva az éhségtől vagy szenvedett egyértelműen szükséget bármiben. Idris feltételezte, hogy többnyire csak azért tapasztalta ezt, mert a vendéglátói féltve óvták a meredekebb részektől, és akár még ha látta volna is, nem ismerte fel, mert mindenki annyira tartózkodóan viselkedett vele, és valójában képtelen volt felismerni az apró jeleket a sok egyforma parthenin. Néha valahol mélyen felmerült benne a gondolat: Ebből mennyi lehet csak lendület? Az, hogy továbbra is úgy élnek, mintha az első háború nem ért volna véget, így nincs helye panasznak vagy annak, hogy bárki kilépjen a sorból? Meddig mehet ez így, mielőtt az egész kisiklik? De hát ő csak egy kívülálló volt, és nem tudhatta, adódik-e válasz ezekre a kérdésekre, vagy egyáltalán a feltételezéseknek van-e alapjuk.

A munkahelyére tartva a választott útvonala a zöld szinteken vezetett át a Ceres hasában kialakított dokkolóöblökhöz. Az egyenruhák és jelvények színegyensúlya megváltozott, ahogy belépett az inkább katonai felügyelet alá tartozó régiókba. Itt voltak a mürmidónok, a harcos angyalok, a Parthenon arcai – legalábbis a gyarmatok lakói szerint. Itt voltak a folyton cserélődő hajók legénységei, az eltávozást kapott katonák, és az a nem jelentéktelen haderő is, amelyet a Ceres a saját védelme érdekében tartott fenn. Egy ilyen veszélyes univerzumban a kerthajó könnyű célpontnak számított.

Idris már megismerte a szokásrendet. A hajóöblökben egy csapat új, mégis hasonló arc várta, parthenik az élet minden területéről, fiatalok és idősek, többnyire idegesen, és úgy bámulták, mintha két feje lett volna. Némelyik neheztelt rá, mert utasítást kaptak, hogy engedelmeskedjenek neki, holott nem tartozott a társadalmuk hierarchikus rendszerébe. Csak egy vézna kis gyarmati űrjáró volt, beesett arccal és túl nagy füllel, túlméretezett partheni öltözékben és akkora bakancsban, hogy még hat hónap elteltével is meg tudott botlani benne. És minden váratlan zajtól összerezzent.

Kiugrottak az egyik könnyű csapatszállítóval, amit a férfi vezetett, míg az utasai bekötötték magukat egy rakás különféle neurografikus felvevőrendszerbe, amelyeket elkülönítettek a hajó fedélzeti rendszereitől, mert azok ugyanúgy nem élvezték a nemteret, akár az emberi elmék.

Ébren vitte át őket a nemtérbe. Ahogy egyáltalán nem szokás. Természetesen előtte alaposan átbeszélték a dolgot, idegesen és reszketve mesélt nekik a nemtérről, mert ez valahogy sohasem lett könnyebb. Figyelte a hasonló tekinteteket, ahogy a riadalom megjelent bennük, és átterjedt egyikről a másikra, mint valami pillantások útján fertőző vírus. Mindenki tudta, mi történik azzal, aki védelem nélkül köt ki a nemtérben, és Idris dolga volt újra és újra elmagyarázni. Magatokra maradtok, egyedül lesztek, mondta nekik, majd némi magyarázkodás után hozzátette: De nem lesztek teljesen egyedül.

Mert a nemtér nem volt valós. És aki belépett a nemtérbe, az is valótlanná vált. Csak a saját tudatában létezett, és még ha fájdalmasan szorította is a társa kezét, ahogyan azt sokan tették, a marka kiüresedett abban a pillanatban, amint kizuhant a valós térből.

A nemtérpályákat használó hétköznapi navigátorok addigra már altatásba vonultak, automatára állították a rendszereket, és befeküdtek a saját létfelfüggesztő kapszuláikba, amelyben csak akkor ébresztette fel őket a fedélzeti számítógép, amikor megérkeztek a célhoz, és visszaléptek a valós űrbe. Csakhogy Idris a csillagok közötti ürességbe vitte ki a csapatot, ahol nem léteztek nemtérpályák. És nemcsak ő maradt ébren az utazás során, de mindenki más is, hogy a felvevők rögzíthessék, mi megy közben a fejekben.

Azután kibukkantak valahol, piszokfoltként az űr vásznán valami nap nélküli térségben, ahol a legközelebbi csillag is minimum fényévekre bujkált, szubjektíven hiába teltek el csupán percek. És Idris már előre tudta, hogy a zajok, amiket hallani fog, azoktól a partheniktől jönnek majd, akik minden erejükkel próbálják nem elsírni magukat egy gyarmati férfi közvetlen közelében.

Ezek után újra átviszi őket a nemtérbe. És újra, mert a felvevőberendezések meglehetősen sokat hibáztak az ilyen ugrások közben, márpedig a kísérlet sikeréhez szükség volt minden megszerezhető adatra.

A parthenik a lehetséges Közvetítőket keresték. Márpedig senki sem született Közvinek. Illetve egyvalaki mégis: egy nő, Szent Xavienne, aki eltérített egy Építészt Forthbridge Portnál, és ezzel ötletet adott az egész Közvetítő-programhoz, amelynek során Idrist is megalkották. Csakhogy az a program sok-sok invazív beavatkozással járt, műtétekkel és kemoterápiával, hogy addig formálják és csiszolják az alany agyát, amíg az végül a lehető leghasonlatosabbá válik Szent Xavienne agyához. Vagy belehal. Az emberi agyak nagy többségét nem lehetett ennyire átalakítani úgy, hogy működőképes és életképes maradjon, és a Kapcsolati Testület még mindig képtelen volt megbízhatóan megállapítani előre, hogy ki lesz alkalmas erre az egészre, és ki nem. De időnként azért sikerült létrehozniuk egy-egy életképes Közvit.

Idris azért ment inkább a Parthenonhoz, mert legalább valami törékeny esélyt látott arra, hogy ők jelenthetik a jobb lehetőséget. És szerinte a Közvetítők lényegében védelmet nyújtottak az Építészekkel szemben. A lehetséges katonai alkalmazásukon egy esetleges Parthenon–Kolóniák háborúban gyakorlatilag egyszer sem gondolkodott el. Néha az egész alvás nélkül töltött éjszakáját azzal töltötte, hogy szándékosan nem ezen gondolkodott.

A Parthenonnak volt egy problémája a Közvikkel kapcsolatban. A Ceresen Idris a jó doktor, Sang Sian Parsefer mindenhol jelen lévő képeit tartotta az élet egyik kifejezetten nyomasztó aspektusának. Ott voltak a tantermekben, az irodákban, a nyilvános helyeken, az ékszereken, medálokon, még a hivatalos üzenetek alatt is vízjelként. Annak a nőnek a képe, aki megtervezte és felépítette a Parthenont még jóval az első háború előtt. Annak a nőnek a képe, aki a saját egyéni ízlése szerint létrehozott egy új és élesen körülhatárolt irányt az emberi evolúción belül. Az a nő, aki öreg korában kiküldte a teremtményeit, hogy segítsenek a Föld menekültjein, ez igaz, ám éppenséggel alakulhatott volna máshogy is a dolog. A gyarmati nativisták között elterjedt a pletyka, hogy Parsefer keményvonalas eugenetikus volt, de Vigasz szerint a lehetőségek szerinti legváltozatosabb és legegészségesebb genommal dolgozott, afféle pánrassz egyveleget hozott létre az ellenálló képességek és immunitások figyelembevételével. Csakhogy az egésznek pont az volt a lényege, hogy Parsefer el akarta kerülni azt, amit az emberi evolúció káoszából eredő hibáknak tartott, így aztán Istent játszva vágott és vegyített.

Idris próbált óvatosan, szinte lábujjhegen járni Parsefer mindenhol ott pásztázó szigorú tekintete előtt, udvariasan üdvözölte az őt udvariasan üdvözlő, nyugodt és illedelmes nőket maga körül, miközben tisztában volt a lehetőséggel, hogy munkájával szörnyű fegyvert ad olyanok kezébe, akiknek az örökösei akár szörnyetegekké is válhatnak. A társadalmuk borotvaélen táncolt a teljes történelmük során, egy olyan mélység szélén egyensúlyozott, amelybe belezuhanva dönthettek egyszer csak úgy, hogy ők jobbak, és ezért fel vannak jogosítva a rosszabb eltörlésére.

Ez alatt a hat hónap alatt Idris egyetlen Szent Xavienne-t sem talált a Parthenon soraiban, hogy elindíthassák vele a saját Közvetítő-programjukat. Nem is remélte, hogy valaha találhat legalább egyet. Parsefer Isten-játéka miatt egyszerűen nem voltak olyan változatos génjeik, hogy kialakulhasson köztük efféle természetes szörnyszülött. Ebből a szempontból a teremtőjük áldozataivá váltak. Tehát valószínű – és Idris néha még reménykedett is ebben –, hogy ez teljes mértékben lehetetlen volt. Talán a közvetítői gén magja ott maradt valahol Parsefer műtőjének a padlóján, amikor végre befejezte a nagy művét. Ez esetben Idris az abszolút semmiért vált a Kolóniák legfőbb árulójává, és talán így lett volna a legjobb.

De ha találnak akár csak egyetlenegy olyan parthenit, akinek az agya úgy reagál a nemtérre, mint egy kialakulófélben lévő Közvié, akkor utána még sok másikat is találhatnak. Az általa kivitt alanyok mindegyike egy-egy bizonyos tervezési irányt testesített meg, a partheni jellemzők meghatározott kombinációit. Ha ezek között csak egy akad, aki alkalmas lehet Közvetítőnek, és sikerül is Közvetítőt csinálniuk belőle valahogyan, akkor máris megkapták az alapot arra, hogy annyi hasonlót állítsanak elő, amennyit csak akarnak, ráadásul a Kolóniák gyilkos módszerének a kizárásával. E miatt az elképzelés miatt vállalta Idris ezt az egészet, és látta el hat hónapja rémálmokkal azokat a nőket, akik vele tartottak a számára is nehezen elviselhető ürességbe.

***

Öröm felügyelő már várta, mint mindig. Idrisben felmerült, hogy a nő valószínűleg visszaállította az óráját vagy bármilyen ennek megfelelő eszközét két perccel, mert nem mutatott volna jól, ha egy gyarmatinak kell várnia rá. Mivel sohasem aludt, Idris lekörözhette volna ebben a játékban, míg végül addig előzgetik egymást a munkába éréssel, hogy el sem hagyják a laboratóriumot. Csakhogy benne egyáltalán nem volt ilyen versenyszellem, úgyhogy udvariasan köszönt, és ment megnézni, hogy kiket hoztak neki aznapra.

A szokásos, gondolta először. Húsz nő tizennyolc és nyolcvan között, bár ki tudja, hány évesek lehettek, mivel a partheniknek szokásuk volt jégre tenni magukat, amíg nem volt szükség rájuk. Akár a legfiatalabb is születhetett évtizedekkel Idris előtt. A férfi tudta, hogy elég szűkszavú eligazítást kaptak jelentősebb magyarázat nélkül, de mind hajlandók voltak részt venni a kísérletben, hogy az Anya kedvére tegyenek. Legalábbis hajlandók voltak úgy tenni, mintha hajlandók lettek volna rá. Idrisnek az a benyomása alakult ki az itt töltött hat hónap alatt, hogy a partheni kultúra javarészben színlelésre alapozódik.

Öröm felügyelő követte, és amikor megálltak, szépen összecsattintotta a bokáját. Úgy nézett ki, mintha minden jelen lévő nagynénje vagy unokanővére lett volna. Bármilyen volt is Parsefer doktor, azt biztosan tudta, hogy mi tetszik neki egy arcban, és tucatnyi etnikumból válogatta össze a legjobb vonásokat. A végeredmény vonzó arc lett, enyhén kerek, keskeny szemmel és rendszeresítetten rövidre nyírt, sötét hajjal. És a férfi előtt felsorakozók mindent elkövettek, hogy ne üljön ki a vonásaikra félelem vagy ellenségesség.

Nem önkéntesek, emlékeztette magát Idris. És még ha el is jutnának egyszer odáig, nem pont ezek a nők mennének a darálóba. Csupán kísérleti alanyok voltak adatgyűjtéshez.

A férfi megállt, hátrapillantott az üresen udvarias mosolyra Öröm ajkán. Eszébe jutott valami, de inkább visszafogta magát, mert a javaslat nevetségesnek tűnt. Csakhogy a megérzése nem hagyta, hogy csendben maradjon.

– Felügyelő!

Egy megemelt szemöldök, semmi több.

– Ő nem volt itt már korábban is?

Kíváncsisága tárgya egy nála fiatalabbnak tűnő nő volt, aki mintha valamivel rövidebbre vágatta volna a haját a többiekénél. Alkatilag is kisebbnek tűnt kicsivel a többieknél, inkább a gyarmati éhező generációkban felnőttekre hasonlított, mint amilyen Idris is volt. Azzal a kivétellel, hogy a férfi távolról nem fedezte volna fel ezeket a különbségeket rajta. Csak most, hogy el akart menni mellette.

– Azonosítsa magát, gyermek! – utasította Öröm felügyelő.

– Komor cognosciente, Báthory nővériség, Medúza hadosztály – válaszolta a nő enyhén remegő hangon.

De igen. Már volt kint. Ez lesz a második köre. De miért? Csakhogy Öröm máris kiadta a szokásos utasításokat, és elküldte őket a hajóhoz a szokásos „Prêt à combattre?” befejezéssel.

– Prêt, anyám – válaszolták a kiválasztottak, és máris meneteltek a légzsiliphez, ami azt jelentette, hogy Idrisnek is indulnia kellett, különben nem történik semmi.

– Felügyelő… – kezdte, de a nő csak intett, hogy kövesse a többieket.

– Csak egy újabb adatrögzítési feladat, menheer Telemmier – tette hozzá, bár ettől a kifejezetten gyarmati megszólítástól Idris minden egyes alkalommal egyre kisebbnek érezte magát. – Megkapja a magyarázatot, amint visszatértek. Amúgy miről ismerte fel?

– Nem is tudom. – A hajáról, az alkatáról, vagy ilyesmi… – De nem kezdhetnek el csak úgy titkolózni. Nem ebben egyeztünk meg.

Öröm olyan képet vágott, mint aki olvasta ugyan az apró betűs részt, de nem látott benne ilyen kitételt. Bár mivel a szerződésvázlatot Kris készítette, Idris nem mert volna fogadni rá, hogy nem szerepel benne ilyesmi. Ám egyelőre nem vitatkozott, csak elindult, hogy kivigye ezt a csoportot is a nemtérbe.

***

A könnyű csapatszállító, az Egészség kicsiny járműnek számított, legfeljebb pár osztagnyi mürmidónt vihetett ide vagy oda, ami azt jelentette, hogy felszerelték gyorsítóágyúkkal és viszonylag komoly gravitációs pajzzsal. A jelöltek beszíjazták magukat két sor ülésbe a hajó gerince mentén, és Idris előrement a pilótafülkébe. Ha volt jó része a munkájának, amit még kedvelt is, akkor az az volt, hogy minden egyes nap repülhetett egy partheni hajóval. A gyarmati gépek előnyben részesítették a robusztus felesleget, legalábbis az Idris által ismert űrjárók mindenképpen. Nem állt fölöttük egy mindent magában foglaló állam, amely mindenre figyel, és ugyanígy nem állt fölöttük valaki, hogy utasításokat adjon nekik. Viszont a militarista partheni társadalom egésze minden tekintetben ugyanarra tartott, így itt a hajótervezés volt a kreativitásuk egyik csúcspontja. Már az első háború előtt is nekik voltak a legjobb hajóik. Jobbak, mint a földi emberek és számos idegen faj hajóinak bármelyike. Talán csak a Hegemónia gyártott jobbakat, de a Hegemónia technológiája alapból egy léptékkel fejlettebb volt mindennél, amit ember akár csak megálmodhatott. Még egy ilyen kis esetlen csapatszállítóval is kész örömet jelentett a repülés, márpedig Idrisnek volt összehasonlítási alapja, mert a háború alatt és után számos jobb-rosszabb gépet is vezethetett.

Persze az irányítás a Ceresen bármikor felülírhatta a vezérlést, ha úgy vélték, el akar húzni, de akkor is…

– Oké, indulunk. Én ezt már csinálom… egy ideje, de gondolom, úgyis tudják. Legalábbis a többség – szólt hátra a válla fölött az utasainak, közben hallotta, hogy a hangja megremeg az egész helyzet esetlenségétől. Elképzelte, ahogy mind ennek a gyarmatinak a hátát bámulják, aki a pilótaülésben ült. Nyilván némelyikük maga is pilóta lehetett, legalábbis a századjelvények alapján, amelyekre Idris vethetett egy pillantást a gyülekezőnél. Többen a mürmidónok, a Parthenon híres harcos angyalai közül jöttek. És a többség, akárcsak a második útjára visszatért Komor, különféle technikusok és tudósfélék voltak. Cognoscienték. Az egyikük talán felügyelői adminisztrátor lehetett, ami bármit jelenthetett az egyszerű aktakukactól a kémfőnökig.

– Egy percen belül átugrunk a nemtérbe, és elindulunk valamerre az ürességben. Azután kijövünk, és visszaugrunk. Alapjában véve… előre-hátra. – Hallotta a tolmácsgép mormolását, a mesterséges női hangot, ami lefordította az ő izgulós kolvulját valamivé, ami remélhetőleg sokkal biztatóbban hangzott. – Tudják, mire számítsanak ébren a nemtérben. Nyilván hallottak… – valahogy nagyon erősen érezte, hogy Komor cognosciente rászegezi a tekintetét, majd átfúrta vele az ülést a háta közepénél. – Nézzék, nem akarok hazudni. Nem lesz szórakoztató. De feltételezem… Legalábbis engem úgy tájékoztattak, hogy elmondták… – A jelölteket utasították, hogy végezzenek el egy teljes mentális gyakorlatot, amíg a nemtérben voltak, és ez persze egészen értelmetlennek tűnt. Azért kellett, hogy szolgáljon valamiféle alapként a neurográf által rögzített adatoknak. És Idrisnek valószínűleg el kellett volna magyaráznia, hogy semmi sem lesz valódi, amit érzékelni fognak, amikor átkerülnek a valóság határának a rossz oldalára, mert az értelmes elme így reagált a nemtérre. Csakhogy még soha életében nem találkozott egyetlen Közvivel sem, aki pár utazás után még elhitte ezt. Ő maga sem hitte el.

– Mindegy – folytatta, egyre nyomorultabbul érezve magát. – Megkaptam az engedélyt a Ceresről, úgyhogy indulunk. Compris?

– Compris, anyám – válaszolta legalább a társaság fele pusztán a partheni kondicionálás miatt.

Valami most más. A férfinak fogalma sem volt, mi változott meg, vagy hogy honnan tudja.

Mégis.

A keze már szinte automatikusan mozdult, a kerthajótól eltávolodva lekapcsolta a gép főbb rendszereit, és elforgatta a gravitációs hajtómű nagy gyűrűjét, hogy a szerkezet kinyúljon abba a lehetetlen irányba, amerre a valóságos dolgoknak nem kellene elindulniuk.

A lehető legapróbb hullámot keltve csúsztak át a nemtérbe.