Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

In the Lives of Puppets

Tor Books, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 137 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2023, Szente Mihály

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Az emberiségnek

Eléggé neccesek vagytok, de feltaláltátok a könyveket és a zenét, ezért az univerzum egy darabig még valószínűleg életben hagy titeket.

Szerencsétek volt.

Ezúttal.

EGY ŐSÖREG és csendes erdőben, távol mindentől, állt egy furcsa ház.

Jókora, vaskos fák között rejtőzött a kisebbfajta, szögletes téglaépület, a borostyán és a moha rég benőtte. Hogy kié volt valaha, azt legfeljebb találgatni lehet, de a külsejéből ítélve réges-régen elhagyták. Sokáig senki sem törődött vele, mígnem egy Giovanni Lawson nevű ember (aki valójában nem is volt ember) az erdőt járva rábukkant.

Megállt előtte, egy darabig a magasban lévő ágakon ülő madarak énekét hallgatta, majd megszólalt:

– Ez meg mi? Mit keres ez itt?

Óvatosan elaraszolt az elferdülve lógó ajtó mellett, és belépett a házba. Az ablakok mind ki voltak törve. Fű és gaz nőtt a felpúposodott fapadlón. A tető egy része leomlott, a napfény egy levélhalmon szűrődött át, ami felért majdnem a mennyezetig. A halom tetején aranyszín virág díszelgett, a növény a csupasz gerendák között nyújtózott a fény felé.

– Tökéletes! – mondta Giovanni hangosan, noha egyedül volt. – Igen, ez abszolút jó lesz. Milyen furcsa! Milyen csodálatos!

Másnap, kora reggel visszatért, és a könyöke fölé gyűrte az ingujját. Lebontotta a magányos épület belső falait, hogy egyetlen nagy, belső teret hozzon létre, közben kihordta a vakolatot és a fadarabokat, és az erdő talaján szétterítette az egészet. Mire végzett, az arcát és a haját por lepte, továbbá az ízületei ropogtak és csikorogtak, de Giovanni elégedett volt – ami a kemény munka jutalma.

– Tessék! – szólt fel a fákon ülő madaraknak, mialatt megtörölte az arcát. – Így már sokkal jobb. Egy új kezdet első lépése.

A kicsiny épület hamarosan mindenféle dolog otthona lett. Kerültek ide fémlemezek, kábelek és drótok, különféle méretű és alakú telepek, akkumulátorok, áramköri lapok és befőttesüvegekben tárolt mikrochipek. Más üvegek különféle alakú, méretű és színű magvakat tartalmaztak. De akadtak itt régi zenélődobozok, amelyek szívfájdító dalocskákat cincogtak, és néma lemezjátszók, amelyek mellől hiányoztak a lemezek. Tévék, kicsik és nagyok egyaránt, a képernyőjük rég elsötétült. És könyvek! Rengeteg könyv, a legváltozatosabb témaköröket felvonultatva, a növények életétől kezdve a bálnavadászatig, az erdő állatairól szóló írásoktól az atommagok bonyolult diagramjait elemző tanulmányig. Ott sorakoztak a padlótól a mennyezetig érő polcon, ezeket Giovanni építette abból, amit lebontott. És amikor végül feltette az utolsó könyvet az utolsó polcra, rádöbbent, hogy neki már nem maradt hely. Az egyetlen helyiség túlságosan megtelt.

Az épületet egy-két szobával megtoldani nem lett volna nehéz, de Giovanni Lawson sosem volt az a fajta, aki a könnyebbik utat választja. Bonyolult alakzatok és tervek formájában látta a világot, és amikor felnézett a körülötte álló fákra, egyből tudta, mit fog csinálni.

Nem vízszintesen akart építkezni.

Hanem felfelé.

Idő kellett hozzá, ahogyan az már az efféle dolgoknál szokás. Sok év telt el. A műnek tökéletesnek kellett lennie. A fák között biztonság várta Giovannit, távol lehetett a város vakítóan erős fényeitől és fülsértő lármájától, attól a várostól, amit maga mögött hagyott.

Fent, a ház felett lévő ágakra szerkesztett egy kicsi építményt, a legmagasabb jegenyefenyő törzse köré, arra a fára, ami minden kétséget kizáróan az erdő királya volt. Onnan kiindulva további építményeket ácsolt a környező fákra, és kötélhidakkal kötötte össze őket. Így lett egy laboratóriuma és egy napozószobája; az utóbbi teteje elhomályosult, karcolásokkal teli üveglapokból készült, a padlója simára csiszolt tölgyfa deszkákból, falai pedig nem voltak. Később ez a napozószoba egészen más rendeltetést kapott.

Giovanni tudta, hogy az erdő egy hatalmas, érintetlen vadon, és kételkedett abban, hogy valaha valaki rátalál ezen a helyen.

Napsütés napokon szarvasok legelték alatta a füvet, és madarak énekeltek felette. Sokszor ő is együtt dúdolt velük. Giovanni nyugalomban, békességben élt.

Egészen addig a napig, amelyen fájdalom ébredezett a mellkasában.

– Ó, te jóságos... – mondta meglepetten. – Milyen érdekes érzés! Mintha égne bennem valami.

A laboratóriuma rejtekében számításokat végzett. Sokáig pötyögött a billentyűzeten, a klakk, klakk, klakk tompán visszhangzott körülötte.

– Értem – mondta ötvenkét nappal azután, hogy először jelentkezett a fájdalom. A szemét meresztve nézte a képernyőt, és ellenőrizte a számításait. A magány okozta az érzést, egyszerűen és tisztán. A számok sosem hazudtak.

Még három évig élt így. Három éven át a fájdalma egyre csak erősödött. Három évet töltött csendben, arra vágyva, hogy más hangot is halljon, ne csak a sajátját. Amikor kinézett a laboratóriuma ablakán, azt kellett látnia, hogy havazik, holott érzése szerint tegnap még nyár volt.

Egy napon, ami pontosan úgy kezdődött, mint az előzőek, két ember rontott ki a fák közül. Rémülten kapkodták a fejüket jobbra-balra, a bőrük verejtéktől fénylett. Egy férfi és egy nő érkezett, az utóbbi közepes méretű, alighanem ruhákkal megtömött batyut szorított a mellkasához.

Giovanni meghökkent.

– Segíts nekünk! – kiabált az asszony. – Kérlek! Be kell fogadnod őt! Fogadd be és rejtsd el! Nincs biztonságban.

Azzal előrenyújtotta a batyut.

Ami nem ruhákat tartalmazott.

A takarók között egy gyermek feküdt.

Egy kisfiú, aki pislogva nézett fel Giovannira, aztán hirtelen eltorzult az arca, és ezzel egy időben sírni kezdett.

– Mi történt? – kérdezte Giovanni, és riadtan nézett az asszonyra. – Jól van, nyugodjatok meg! Itt biztonságban vagytok. Mindannyian.

Ám a nő a fejét rázta.

– Meg fognak találni minket – válaszolta, majd tett egy lépést előre, és homlokon csókolta a csecsemőt. Könnyek csorogtak az arcán. – Szeretlek. Amint tudok, visszajövök érted.

– Siess! – szólt rá a férfi. – Jönnek.

Az asszony keserű nevetést hallatott, és azt felelte:

– Tudom. Tudom. Végül mindig ezt csinálják.

A férfi karon ragadta az asszonyt, és húzni kezdte a fák felé.

– Várjatok! – kiáltott utánuk Giovanni. – Mi a fiú neve?

De a pár már eltűnt a szeme elől, és nem kapott választ.

Sosem látott senki mást. Senki sem állított be hozzá azzal, hogy az asszonyt és a férfit keresi. Vagy a gyermeket. És soha többé nem látta a férfit és a nőt.

Időközben elhatározta, hogy később, sokkal később, amikor a fiú már felnőtt lesz, elmondja neki, hogy az asszony – az anyja – nem akarta elhagyni. „Vissza fog jönni.” Ezt tervezte mondani. „Egy szép napon, amikor minden rendben lesz, visszajön érted.”

De addig... Giovanni már jó ideje vágyott egy gyermekre, és most kapott egyet. Ó, minő váratlan fordulat! És milyen csodálatos fordulat!

Giovanni nem kapkodta el a döntést, alaposan megfontolta, hogy milyen nevet adjon a kicsinek. Amikor a levelek már vörösbe és aranyszínűbe fordultak, akkor találta meg a tökéletes nevet.

– Victor – mondta fiának. – Victor lesz a neved. Victor Lawson. Mit szólsz hozzá?

A magány, amit érzett – az erős és mélyre ható magány – úgy eltűnt belőle, mintha soha nem is létezett volna.

Aztán, amikor Victor egyre csak nőtt és nőtt, de nem kezdett el beszélni, Giovanni egyre jobban aggódott. Tudta, hogy amikor ő maga beszél, a fiú figyeli őt, és azt is látta rajta, hogy érti a szavait.

– Hiba van a programodban? – kérdezte Giovanni a fiútól, amikor az négyéves lett. – Vagy én magam követtem el hibát?

Victor nem válaszolt, csak felemelte a karját, és a kezét ritmikusan kinyitva-becsukva, apró ujjaival kopogtatta a tenyerét.

Giovanni teljesítette a kérést: felvette a kisfiút, és gyengéden a magához szorította. Victor nekinyomta apró arcát a férfi mellkasának, és halk hangot hallatott, amit Giovanni az öröm jelének vett.

– Nem – mondta halkan –, ott vagy, ahol lenned kell. Ez egy pillanatig sem kétséges. Ha létezett valaha a világban valami, ami tökéletes, akkor az te vagy. – Amikor elhallgatott, ismét megtapasztalta azt a furcsa sajgást a mellkasában, de most egészen más okból jelentkezett. És nem kellett számításokat végeznie ahhoz, hogy kiderítse, mit érez. Tudta, hogy mi az: szeretet.

És bár mindennél jobban vágyott arra, hogy Victor beszéljen hozzá, nem erőltette a dolgot. Azt gondolta, hogy megtörténik majd, amikor eljön az ideje.

Még két év telt el, mire Victor először megszólalt.

A laboratóriumban voltak. Victor a padlón ült, körülötte kis méretű fémrudak hevertek a padlón. Giovanninak kellett egy pillanat, hogy felismerje az alakokat, amiket a fiú az imént kirakott: a két pálcikaemberkét, akik fogták egymás kezét. Mordult egyet, majd odanyúlt, és megtapogatta az alakok lábát.

És ekkor a fiú – Victor Lawson, Giovanni Lawson fia – azt mondta:

– Te! – És rámutatott a nagyobbik pálcikaemberre. – Én – tette hozzá, és a kisebbikre bökött. A hangja rekedtesen szólt, alighanem azért, mert még sosem használta. De azért volt hangja.

– Igen – felelte Giovanni csendesen. – Te és én. Mindig.

ELSŐ RÉSZ
Az erdő

„A lelkiismeret az a csendes, vékonyka hang, amire az emberek nem szoktak hallgatni.”

(Pinokkió [1940-es film])

Első fejezet

AZ APRÓ robotporszívó visítva körözött egy helyben, közben vadul hadonászott kétujjú manipulátorban végződő, vékony kezeivel.

– Ó, istenem, jaj, istenem, meg fogunk halni! – jajongott kétségbeesetten. – Nem fogok létezni, és nem lesz más körülöttem, csak a sötétség!

Egy jóval nagyobb robot állt a porszívó mellett, és csendesen figyelte a kicsi idegösszeomlását – immár vagy ezredszerre. Ennek a gépezetnek nem volt sem karja, sem lába. Az egykori Alpha sorozatú, 6-10-JQN Nővér modell lényegében egy hat láb magas, két láb széles fém téglatestből állt, régi és megviselt gumikerekeit fogazott fém lánctalpakra cserélték, amelyek nagyban hasonlítottak a harckocsik lánctalpaira. Az alsó részén kinyílt két rekeszfedél, és ezekből orvosi műszerekben végződő, tucatnyi fémcsáp bukkant elő, arra az esetre, ha valakit sürgősen meg kéne műteni. A hosszúkás hasáb elülső részébe épített monitoron gondterhelt, zöld arc jelent meg. A Radiológiai Aneszteziológiai Transzfuziológiai Citológiai Háziorvosi Elektronikus Diagnoszta robotnővér (rövidítve Ratched nővér) nem ijedt meg a porszívó viselkedésétől. Színtelen, közönyös géphangon azt felelte:

– Ha meghalsz, én majd eljátszadozok a hulláddal. Sok mindent tanulhatnék belőle. Addig foglak furkálni, amíg semmi sem marad belőled.

Ez a kijelentés – ahogyan azt Ratched nővér kétségkívül tervezte – újabb pánikrohamot idézett elő a porszívóban.

– Jaj, ne! – nyöszörögte az apró gépezet. – Ó, ne, ne, ezt nem akarom! Victor! Victor! Gyere vissza, mielőtt meghalok, és Ratched nővér eljátszadozik a hullámmal! Meg akar fúrni! És nagyon jól tudod, mit érzek azzal kapcsolatban, ha valaki lyukakat akar fúrni belém!

A Roncstelepen álltak, egy legalább húsz láb magas hulladékhalom mellett, és körülbelül feleekkora magasságból csendes nevetés hallatszott.

– Nyugalom, Rambo! Nem hagyom, hogy megtegye – mondta Victor Lawson. Hámot viselt a derekán, és kötélen lógott egy csigasorról, amit ő maga szerkesztett össze. A tákolmányt a legnagyobb jóindulattal sem lehetett biztonságosnak nevezni, de Vic immár évek óta használta, és még sosem zuhant le. Pontosabban, egyszer megtörtént vele, de arról jobb nem beszélni. Az az ordítás, ami kiszakadt belőle, mialatt a nedvesen csillogó csont kimeredt a karjából, hangosabb volt, mint bármely más hang, amit valaha kiadott. Az apja a legkevésbé sem volt elragadtatva, és közölte vele, hogy egy tizenkét éves kölyöknek semmi keresnivalója a Roncstelepen. Victor nyomban megígérte, hogy többé nem megy vissza oda. És persze már a következő héten visszament. Most pedig, immár huszonegy évesen, úgy ismerte a Roncstelepet, mint a tenyerét.

A jelek szerint Rambo nem hitt neki. Megint visongott, folyamatosan nyitogatta és csukogatta a manipulátorát, kerek teste rázkódott, mialatt vastag terepgumijain közlekedve újra és újra átgördült a hulladékhegyből kiesett darabokon. A tetején lévő, rég megkopott feliratokból ma már csak egy R betűt lehetett kiolvasni, valamint egy kört, ami lehetett O vagy kis a betű. Ezt egy M követte (talán), aztán jött egy B, és a szó megint egy O-ban vagy A-ban végződött. Victor évekkel korábban talált rá az apró gépezetre, ő maga javítgatta, mígnem a robot feléledt, és rögtön követelni kezdte, hogy engedjék takarítani, mert neki takarítania kell, mert ha nem takarít, akkor nincs rendeltetése, és ha nincs rendeltetése, akkor ő semmi. Sok idő kellett Victornak, mire sikerült megnyugtatnia a gépezetet; addig babrálta az áramköreit, míg végül a porszívó megkönnyebbülten sóhajtott. De a hatás nem maradt tartós. Rambo rengeteg dolog miatt aggódott, például a padlót borító por, a Vic kezére tapadó kosz és a legkülönfélébb halálnemek miatt.

Ratched nővér – Vic első robotja – annak idején megkérdezte, hogy végezzen-e a porszívóval.

Vic erre azt felelte, hogy inkább ne.

Ratched nővér megkérdezte, hogy miért ne.

Vic azt válaszolta, hogy azért, mert az új barátokat nem szokás megölni.

– Én szívesen megtenném – jelentette ki Ratched nővér a maga rideg, közönyös hangján. – Könnyűszerrel végezhetnék vele. Az eutanáziának nem feltétlenül kell fájdalmasnak lennie. De az is lehet, ha valaki arra vágyik. – Rögtön ezután a fúróját maga elé tartva elindult a porszívó felé.

Rambo rémülten visított.

Öt évvel később nem sok változást lehetett felfedezni. Rambo továbbra is sokat idegeskedett. Ratched nővér továbbra is azzal ijesztgette a porszívót, hogy egyszer még eljátszadozik a hullájával. Vic pedig mostanra megszokta mindezt.

Vic felsandított a fémdomb tetejére, vállig érő haját most hátrahúzva és bőrszíjjal megkötve viselte. Próbaképpen megrángatta a kötelet, hogy biztosan elbírja-e. Nem volt nehéz, de óvatosnak kellett lennie, és folyton az apja aggodalmas hangját hallotta a fejében. Mert tény, ami tény, Victor vékony volt, és az apja állandóan biztatta, hogy egyen többet: Túl sovány vagy, Victor, tegyél még ennivalót a szádba, és rágd meg, rágd meg, rágd meg!

A mágneses ék a jelek szerint szilárdan ült a roncshalom tetején lévő résben. Victor végighúzta a kézfejét a homlokán, hogy a verejték ne csorogjon a szemébe. A nyár már múlófélben volt, de nappal még izzasztó forróság uralkodott.

– Jól van – dörmögte Victor magának. – Még egy kicsivel magasabbra. Most vagy soha. Szükséged van az alkatrészre. – Ekkor lenézett, és fél lábon állva ránehezedett egy kiálló fémdarabra, hogy kiderítse, megtartja-e.

– Ha lezuhansz és meghalsz, én fogom elvégezni a boncolást – szólt fel neki Ratched nővér. – A halottkém jelentésének három-öt napon belül el kell készülnie, attól függően, hogy a tested egyben marad-e, vagy szétszakad. De puszta szívességből annyit megmondhatok, hogy a halálodat valószínűleg a becsapódással járó tompa trauma fogja okozni.

– Ó, ne! – tiltakozott nyomban Rambo, és az indikátorai vörös fénnyel villogtak. – Vic! Vic! Ne szakadj szét! Tudod, hogy nem igazán tudom feltakarítani a vért. Bemegy a fogaskerekeim közé, és mindenem beragad tőle!

– Empátia Protokoll aktiválva – mondta Ratched nővér, és a monitorán egy mosolygó arc jelent meg; a szem és a száj fekete volt, a képernyő többi része pedig sárga. Aztán felnyitotta a teste jobb alsó részén lévő rekeszfedelet, kidugta egy csápra emlékeztető karját, megkopogtatta Rambo burkolatát, és folytatta: – Jól van, jól van! Nem lesz semmi baj. Majd én feltakarítom a vért és a többi folyadékot, ami kijön az ő gyenge és sérülékeny testéből. Minden bizonnyal a belei is ki fognak ürülni.

– Tényleg? – suttogta Rambo.

– Bizony ám! Az emberi záróizom elernyed a halál pillanatában, így az ürülék elhagyja a testet, elég látványos módon, különösen, ha tompa trauma okozza a halált.

Vic a fejét csóválta. Ők hárman régóta a lehető legjobb barátok voltak. Csak azt nem tudta, hogy ez mit árul el róla. Gyanította, hogy nem sok jót. Ám a robotok bizonyos értelemben rá hasonlítottak, noha az ő testét hús és vér alkotta, az övékét pedig drótok és fém. De függetlenül attól, hogy miből készültek, mindhármukról el lehetett mondani, hogy a vezetékeik egy kicsit összegubancolódtak – vagy legalábbis Vic szeretett hinni ebben.

Victor ismét felnézett. Innen már jól látta a halom tetejének közelében lévő tárgyat, ami jó állapotban lévő, többrétegű nyomtatott áramköri lapnak tűnt. Manapság ritkán lehetett NyÁK-ot találni, és bár szerette volna kihúzni a rakásból, amikor pár héttel ezelőtt első ízben megpillantotta, nem merte megtenni. Ez a roncshalom a legveszélyesebbek közé tartozott, már akkor is elkezdett inogni, amikor felmászott rá. Vic korábban eldöntötte, hogy nem fogja elkapkodni a dolgot, szép lassan szedi ki a lapot a többi hulladék közül, majd ledobja a földre. Az efféle munka türelmet kívánt. Az óvatlanság büntetése a halál lett volna.

– Vic! – kiáltotta Rambo. – Ne menj oda! Szeretlek! Az lesz a vége, hogy árvát csinálsz belőlem!

– Nem fogok meghalni – ígérte Victor. Vett egy mély lélegzetet, és lassan feljebb kúszott a kötélen úgy, hogy minden fogásnál feljebb csúsztatta a mászógépet. A karja vékony izmai kezdtek sajogni és görcsölni a folytonos erőkifejtéstől.

Minél magasabbra ért, a roncshalom annál jobban mozgott. Fémdarabok zuhantak le mellette a napfényben csillogva, és hangos csattanással érkeztek meg a talajra. Rambo végre kapott valamit, ami feltakaríthatott, és ez kirángatta a folytonos pánikból. Vic lenézett, és azt látta, hogy a robot sorban felkapkodja a hulladékdarabokat, és a halom aljához viszi valamennyit. És mialatt szorgoskodott, nagy boldogan sípolt, ami szinte úgy hangzott, mintha dúdolgatott volna munka közben.

– A létezésed értelmetlen – közölte vele Ratched nővér.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – válaszolta vidáman Rambo, míg az indikátorai kék és zöld fényekkel pislogtak. Ledobott még egy fémdarabot a rakás aljánál, majd egy helyben forogva ünnepelte az újabb sikert.

A hulladékdomb tetejének közelében Victor rövid pihenőt tartott, és a fejét oldalra fordítva elnézett a Roncstelepen túlra. Abban az irányban erdő terült el, ameddig csak ellátott. Kellett neki pár pillanat, hogy megtalálja tekintetével azokat a fákat, amelyek az otthonukat tartották – a fő fenyő a többi fölé magasodott.

Victor hátradőlt, amennyire csak mert, és elnézett a halom mellett. A távolban füst szállt fel egy nehézkesen döcögő, hatalmas gépezet tetejéből kinyúló kéményből. A gép magassága meghaladt a negyven lábat is, a hátára szerelt daru fürgén lendült ide-oda: felmarkolt egy adag hulladékot a platóról, és lerakta egy halomra, majd a művelet újra és újra megismétlődött egy véget nem érő ciklusban. Vic megjegyezte magának a helyszínt, és azt latolgatta, mennyi esély van rá, hogy megmentésre érdemes, hasznosítható holmik érkeztek a telepre.

A többi Öreg távolabb dolgozott.

Vic biztonságban tudhatta magát.

Megint az áramköri lapra pillantott, és felszólt neki:

– Megyek érted!

Még tíz perc kellett neki ahhoz, hogy olyan közel kerüljön a laphoz, hogy kinyújtott karral elérje. Megállt, meggyőződött arról, hogy a lába alatti fémlemez szilárdan tart, és rászánt egy pillanatot, hogy megpihenjen, és remélhetőleg kitisztuljon a feje. Nem nézett le; a magasság nem zavarta, nem igazán, de így könnyebben összpontosított a feladatra. És kevésbé szédült.

A hámjának dőlve állt, és alaposan lerázta a két karját.

– Jól van – dörmögte aztán –, mindjárt megvan.

Felemelte a kezét, és a fogát csikorgatva, óvatosan megfogta a lap peremét. Lassan, mérsékelt erővel húzni kezdte, közben azt remélte, történt valami azóta, hogy utoljára itt járt, és a lap meglazult annyira, hogy könnyen kijöjjön.

Hát, nem lazult meg.

Victor elkezdte kihúzkodni a mellette lévő hulladékot, többek között egy fémdarabot, ami a külsejéből ítélve egy kenyérpirítóhoz tartozhatott valaha. Belenézett, hogy kiderítse, menthető-e belőle valami, de az egész belsejét megette a rozsda. Victor lekiáltott, hogy figyelmeztesse a társait, majd ledobta a hulladékot. Röviddel azután, hogy a fémdarab tompa dobbanással földet ért, megszólalt Ratched nővér:

– Elvétetted Rambót! Legközelebb pontosabban célozz!

Vic ismét megmarkolta az áramköri lapkát, és amikor sikerült megmozdítania, felhördült döbbenetében. Húzni kezdte, és az végre engedett egy kicsit. Ekkor nagyobb erővel húzta, gondosan ügyelve, hogy ne szorítsa meg túlságosan, nehogy tönkretegye. A NyÁK sértetlennek tűnt, és Victor biztosra vette, hogy Apa boldog lesz. Bár azt is biztosra vette, hogy Apa dühös lenne, ha megtudná, honnan került elő a lap, de amiről nem tudott, abból nem lehetett baj.

Vic fel-le, jobbra-balra mozgatta az áramköri lapot, mint egy meglazult fogat. Éppen el akarta engedni, hogy kiszedjen mellőle még valamit, amikor hirtelen kiszakadt a halomból.

– Ez az! – rikkantotta Victor. – Megvan! – Meglengette maga mellett, hogy megmutassa a többieknek, és leszólt nekik: – Megszereztem!

– Az örömnek, amit érzek, nincs határa – válaszolta szenvtelenül Ratched nővér. – Hurrá. – A képernyőjén konfetti hullott a „Gratulálok, kislánya született” feliratra.

– Vic? – mondta Rambo nyugtalanul.

– Nem tudom elhinni – lelkendezett Victor. – Heteken át álmodoztam róla.

– Vic! – mondta ismét Rambo, ezúttal jóval hangosabban, mint az imént.

– Nem látszik rajta sérülés – folytatta Victor, és ide-oda forgatta a lapot. – Szerintem...

– Vic! – kiáltotta éles hangon Rambo.

Victor lenézett, elég bosszúsan, bár igyekezett elnyomni magában az érzést.

– Mi van?

– Futás! – kiabálta Rambo.

Ebben a pillanatban megszólalt egy kürt. A mély, dühös bömbölés végigvisszhangzott az egész Roncstelepen, és a durva hangtól a fémhalom rezegni és mozogni kezdett.

Vic ismerte ezt a hangot.

Kihajolt, amennyire csak tudott, és elnézett oldalra.

Egy Öreg gurult feléjük, a szirénái visítottak, a kürtje bömbölt, a daruja előre-hátra lengedezett. Többször is átgázolt egy-egy kisebb hulladékhalmon, ilyenkor fém csikorgott fémen, szikrazáporok hullottak. A gépezet nem lassított. Nem állt meg.

– Illetéktelen behatoló! – Ezt harsogta. – Illetéktelen behatoló! Illetéktelen behatoló! Illetéktelen behatoló!

Vic érezte, hogy a vér kifut az arcából, és azt suttogta:

– Jaj, ne...

A hátizsákjába dugta az áramköri lapot, és a másik kezével máris megszorította a mászógépet. Ötlábnyit zuhant egyetlen másodperc alatt, és nagyot zökkent, amikor a mászógép elérte a kötél közepére kötött jókora csomót. Megpróbálta átrángatni rajta, de a készülék végképp megakadt, és nem mozdult.

– Azt javaslom, gyere le! – mondta Ratched nővér higgadtan, azzal felkapta Rambót, majd kövek csikorogtak a lánctalpa alatt, miközben a záporozó hulladékot kerülgetve távolodott. Rambo visított, az indikátorai vörösen villogtak, ami nála a pánik jelének számított.

– Azon dolgozom! – kiabálta utánuk Vic, mialatt továbbra is próbálta a csomó alá rángatni a mászógépet.

De hiába erőlködött, semmire sem ment vele.

Az Öreg kürtje ismét felbőgött. Vic felhördült ijedtében, amikor kemény tárgy ütközött a vállának, és úgy megtaszította, hogy pörögni kezdett. Pár pillanattal később nekivágódott a roncshalomnak, és a mellkasára kapott ütéstől minden levegő kiszorult belőle. Az Öreg ezalatt kitartóan haladt előre, a hatalmas kerekek alatt összepréselődő fémek recsegése egyre közelebbről hallatszott.

Vicnek végre sikerült támasztékot találnia a lábának, ekkor gyorsan felnézett, és máris elszomorodott, mert tudta, hogy el fogja veszíteni a mágneses éket. Ezt az eszközt nem egykönnyen lehetett elkészíteni, de pillanatnyilag semmit sem tehetett azért, hogy magával vigye.

Az Öreg megjelent a hulladékdomb mellett, a lámpái vadul villogtak. A daruja a rakás felé lódult. A kanala Vic felett ütközött a halomnak, fém sikoltott, és a feltornyozott hulladék megremegett. A kötél megfeszült, Vic előbb felfelé rándult, aztán visszazuhant, miközben a halom elkezdett jobbra dőlni. Közvetlenül előtte, egy jókora fémlemezen a „Legjobb büfékocsi” felirat virított.

Vic gondolkodás nélkül a lemez felé nyújtotta a kezét. A daru ismét a halom felé lódult, és egyre gyorsabban mozgott.

A becsapódás előtti pillanatban Vic egy hangos nyögés kíséretében kihúzta a fémlemezt a helyéről. A markolókanál fülsüketítő dörrenéssel eltalált valamit, roncsdarabok záporoztak odafentről, és a halom ezúttal balra dőlt. Vic zuhanni kezdett, a meglazult kötél rácsavarodott a törzsére. Fordult egyet a levegőben, maga alá csúsztatta a fémlemezt úgy, hogy hason feküdt rajta. Izzó szikrák röppentek felé lentről, mire az alkarjával eltakarta az arcát. Sejtette, hogy torkaszakadtából üvölt, de csak az Öreg dühödt bömbölését és az összeomló fémrakás dübörgését hallotta.

Hat láb választotta el a földtől, amikor a lemez nekiütközött egy kilógó fémrúdnak. Azonnal lefordult róla, elszakadt tőle, és tovább zuhant. A következő pillanatban leérkezett, és bár durva ütést kapott, a karját a testéhez húzva, a lábát felrántva gurult egyet. Egy pillanatig hálás volt, amiért Rambót az a neurotikus hajlama arra ösztökélte, hogy eltakarítsa a hulladékot. Ha a robot nem rakott volna rendet, akkor őt most felnyársalhatta volna egy korábban ledobott tárgy.

Végül a hátára fordulva megállapodott, és pislogva nézett fel az égre. De nem sokáig heverészhetett, mozognia kellett. Tétovázás nélkül talpra állt, éppen időben ahhoz, hogy végignézze a hulladékhalom összeomlását. Aztán már futott, és hevesen zihált, miközben az Öreg dühödten bömbölt mögötte.

Abban a biztos tudatban, hogy az Öregek nem képesek – vagy nem akarják – elhagyni a Roncstelep területét, Ratched nővér és Rambo annak határán várták Victort. Rambo a nagyobbik robot tetején üldögélt, és kétségbeesetten integetett mindkét karjával. Ratched nővér képernyőjén felkiáltójelek sora villogott.

– Látjátok? – mondta nekik Vic, miután maguk mögött hagyták a fémszörnyet. – Nincs itt semmi gond.

– Így van – helyeselt Ratched nővér. – Abszolút semmi gond. Alighanem lenyűgözne az eset, csakhogy az idiótaságot nem találom lenyűgözőnek. Ha tetszene az ilyesmi, flörtölnék veled.

Victor tudta, mi az a flörtölés, Apa filmjeiből tanulta meg. Az emberek mosolyogtak és elpirultak, amikor meglátták egymást, olyan dolgokat csináltak, amiket normál esetben nem tettek volna meg, és mindezt a szerelem nevében. Victor még sosem flörtölt senkivel. A dolog rendkívül bonyolultnak tűnt a szemében.

– Nem is tudtam, hogy képes vagy rá – felelte a fejét csóválva.

– Sok mindenre képes vagyok – válaszolta Ratched nővér, közben a képernyőjéről eltűntek a felkiáltójelek, a helyükön pedig egy vicces arc jelent meg, amelyen a széles szemet hosszú szempillák vették körül. – Hé, nagymenő! Bedughatnád az ujjadat a foglalatomba! – A monitor elsötétedett, a robot pedig hozzátette: – Na, ez a flörtölés. Van egy kis különbség.

Victor fintorgott, Rambo pedig körülötte körözött, és a két karjával lendületesen hadonászva, felháborodottan tiltakozott:

– A filmekben nem is így csinálják!

– Legalábbis azokban nem, amiket te nézel. Amúgy, hadd kérdezzem meg: működött a dolog? Felizgultál? – tudakolta Ratched nővér, azzal a képernyője feletti, apró lencsék szaporán pislogva életre keltek, majd kék fénysáv siklott végig Victor testén fentről lefelé, majd lentről felfelé. A letapogatást követően a robot megállapította: – Úgy tűnik, nem izgultál fel. A péniszed nem mutatja a gyorsabb véráramlás jeleit, ami elengedhetetlen feltétele a rekreációs célú szexuális aktusnak.

– Nekem nincs péniszem – közölte szomorún Rambo, de rögtön ezután valahol a belsejében mozgásba lendültek a fogaskerekek, és az oldalán, az alja közelében felnyílt egy apró fedél. Rambo mordult egyet, majd a nyílásból előbújt egy vékony cső, amiből olajnak látszó folyadék csöpögött. – Most már van! – rikkantotta fellelkesülve a porszívó. – Éljenek a péniszek!

– Elraknád azt az izét? – dörmögte Vic. – Haza kell mennünk. – Felnézett a vörösbe és lilába borult égboltra. A nap már a láthatár felett lebegett. – Hamarosan sötétedik.

– És te félsz a sötétben – fűzte hozzá Rambo, mialatt a csövecske visszacsúszott a belsejébe, és a fedél becsukódott.

– Nem félek...

– A félelem merőben felesleges érzés – vélekedett Ratched nővér, és felzárkózott az útnak induló Vic mögé. – Én nem félek semmitől. – Elhallgatott egy pillanatra, majd folytatta: – Kivéve a madaraktól, amelyek szeretnének fészket rakni bennem, és a fogaskerekeim közé tennék a tojásaikat. Gonosz madarak. Meg fogom ölni az összeset!

Victor kihúzta az áramköri lapot a zsákjából, és örömmel látta, hogy továbbra is sértetlen. Óvatosan végighúzta az ujjait a parányi alkatrészekkel teli felszínen, és azt suttogta:

– Igen, megérte.

Második fejezet

MIRE HAZATÉRTEK, az ég már sötétlilában pompázott, és megjelentek rajta az első csillagok. A nap a láthatár alá ereszkedett, az emelkedő hold sápadt kísértetre emlékeztetett. Rambo előresietett a keményre taposott ösvényen, és kiabálva hívogatta Apát. Victor tudta, hogy számítania kellett volna erre, tekintve, hogy Rambo mindig is szeretett mesélni azokról a pillanatokról, amelyek során majdnem szörnyű halált haltak, és arról is, hogy milyen szerencsésnek tudhatják magukat, amiért életben maradtak.

– Ne! – kiáltott Vic a robot után, és káromkodott egyet magában, amiért hagyta, hogy így elterelődjön a figyelme. – Ne mondd el neki, hogy...

De Rambo nem törődött vele, inkább hangosan kijelentette, hogy ő aztán nem ijedt meg, de ha mégis ez történt vele, akkor minden joga megvolt hozzá. A felszíni házban még égtek a lámpák, ami azt jelentette, hogy Apa még odabent van, és a lemezjátszóval babrál. Rambo begurult a nyitott ajtón, és eltűnt az építményben.

Vic a legnagyobb fa közelében lévő felvonóra pillantott. Megfordult a fejében, hogy elmenekül, és saját laboratóriumában húzza meg magát, de tudta, hogy az apja nem fog örülni, ha nem kap valamilyen magyarázatot.

– Nem! – jelentette ki Ratched nővér, azzal nekiment Victornak, és a felszíni ház felé lökte. – El kell mondanod neki az igazságot. Szeretnék a tanúja lenni annak, hogy leszid téged. Az örömhöz hasonló érzést okoz, ha látlak, amint lesütött szemmel bámulod a padlót, és összevissza kamuzol.

– Neked elméletileg mellettem kéne állnod – jegyezte meg Victor.

– Tudom – felelte Ratched nővér. – Áruló vagyok. És szörnyen érzem magam emiatt. Alig várom, hogy elkezdődjön. – Megállt egy pillanatra, és mialatt kérdőjel villant fel a monitorán, azt kérdezte: – Ezt hallod?

– Mit? – kérdezett vissza Victor.

– Nem tudom. Bonyolult hang. A felszíni házból jön. Elemeznem kell – mondta Ratched nővér, azzal felgyorsított, a füvet az erdő talajába taposva előresietett, és egyenesen berobogott a ház ajtaján.

Victor a fejét oldalra billentve követte. Hegyezte a fülét, de először semmit sem hallott. De aztán...

– Nem, az nem létezik – suttogta megrökönyödve, és tágra nyitotta a szemét.

A következő pillanatban futásnak eredt.

A felszíni házban elektromos lámpák világítottak, a fényük alkatrészekkel és magokkal teli dunsztosüvegekről tükröződött. A padló hangosan recsegett Victor lába alatt, minden egyes lépésénél. A könyvekkel és elektronikai alkatrészekkel megrakott polcokat kerülgetve haladt a helyiség közepe felé. Állt itt egy mosógép is, noha javíthatatlannak bizonyult. És egy másik gépezet, amit Apa jégszekrénynek nevezett, de egy morzsányi jeget sem adott még. Apa soha semmit nem akart kidobni, azt állítva, hogy minden jó lehet még valamire, még ha pillanatnyilag működésképtelen is. Victor ugyanígy gondolkodott, és éppen ezért érzett csalódottságot amiatt, hogy Apa nem szerette az ő portyázásait a Roncstelepen. A felszíni ház tele volt olyan tárgyakkal, amiket Apa mentett meg, noha jó ideje nem járt a telepen. Vic ezek után nem értette, hogy mennyiben más az, amikor ő maga guberál?

De most megfeledkezett minderről, mert barátságos és kellemes hangok ölelték körül.

Zene.

Zene szólt a felszíni házban.

De nem olyan, mint ami a hátsó falra erősített zenedobozokból szokott áradni. Azok monóban szóltak, és bár némelyik igézőnek hatott, nem lehetett összehasonlítani ezzel.

Victor olyan hangot hallott, mint még soha – lágy, édes és magas volt. Kellett neki pár pillanat, mire rájött ennek az okára. Egy nő hangja szólt. A szelíd zongorakíséret mellett egy nő énekelt az átkozott holdról, ami felélesztette benne a vágyat, hogy szeressen valakit. Victor teljesen elbűvölve lépkedett arrafelé, ahonnan a hang érkezett.

Pár pillanattal később megtalálta Giovanni Lawsont. Egy régi forgószéken ült, Rambót az ölében tartva. Lehunyta a szemét, és gyengéden simogatta a porszívót. Rambo boldogan dödögött, az indikátorai lassú ütemben villogtak. Ratched nővér mellettük üldögélt. A képernyőjén egy vonal ugrált a dal szabályosan ismétlődő ritmusában.

A fából ácsolt munkapadon nyitott lemezjátszó állt, egy lemez forgott rajta, bár néha megakadt egy-egy pillanatra. Ilyenkor a hangok kissé eltorzultak, de aztán ismét tisztán zengtek.

– Működik – suttogta Vic elámulva. – Rendbe hoztad.

Apa nem nyitotta ki a szemét. Hümmögött valamit, majd azt felelte:

– Igen, sikerült. Ezt a dalt Beryl Davis énekli. Nagyon kellemes a hangja, nemde?

Vic a munkapadhoz lépett. Hallotta a lemezhez súrlódó tű halk neszezését. Közelebb hajolt a gépezethez, hogy alaposabban is szemügyre vegye. Úgy nézett ki, mint korábban. Nem fedezett fel rajta semmi újat. Feltámadt benne a vágy, hogy szétszedje, és megnézze, hogyan mozognak az alkatrészei, mit csinálnak, amivel előállítják a hangot.

– Hogyan javítottad meg? – kérdezte továbbra is áhítatosan suttogva.

– Egy kis szeretettel – felelte Apa –, és rászántam némi időt.

– Apa!

Apa kuncogott, majd azt válaszolta:

– A felhúzója volt hibás. Nem kapcsolódott rendesen.

– Ennyi? – kérdezte Vic meglepetten, és felegyenesedett.

– Igen, ennyi. Egyszerű volt, nemde? Általában túl nagy dolgokra gondolunk. De néha a legkisebb dolgok is képesek mindent megváltoztatni, és pont akkor, amikor a legkevésbé számítunk erre.

Victor megfordult, és azt látta, hogy az apja őt fürkészi. Giovanni Lawson arcbőre puhának látszott, és ráncok mélyedtek bele. A szeme fényesen csillogott. Ősz haja hullámokat vetve lógott a fülére, a szakálla a mellkasát verdeste. Amikor Victor még kisebb volt, megkérdezte, hogy ő miért nem úgy néz ki, mint az apja. Apa leginkább egy hordóhoz hasonlított: a mellkasa széles és erős volt, a hasa jócskán előredomborodott, a kezén vaskos, rövid ujjak meredeztek. Victor rég rájött, hogy neki nincs olyan tiszteletet parancsoló megjelenése, mint az apjának. Gyerekként vézna volt, jószerével csak felfelé nőtt, oldalirányban nem. Az idők folyamán sokat fejlődött és erősödött, de továbbra is esetlenül mozgott. Ezenfelül az apja bőre fehér volt, az övé barnás árnyalatú, mintha minden percét napsütésben töltötte volna. Az apja szeme kékben játszott, az övé barnában, és bizonyos fényviszonyok mellett feketének tűnt. Ők ketten kezdettől fogva különböztek egymástól, és úgy tűnt, ez már mindörökre így is marad.

De ez az ember volt az apja. Ez az ember nevelte fel.

Ez az ember, aki nem is volt ember.

Apa hirtelen grimaszolni kezdett, majd elfordult, hogy megdörzsölje a mellkasát.

Vic sóhajtott, és bosszús lett, amiért az apja megpróbálta eltitkolni előle a mozdulatot. Jóllehet majdnem ráförmedt, sikerült ellenállnia a késztetésnek, és csak annyit mondott neki:

– Kértelek már, hogy engedd meg, hogy megnézzem.

– Minden rendben van velem.

– Nincs rendben minden – jelentette ki Ratched nővér. – Vagy hagyod, hogy Victor megvizsgáljon, vagy megfúrlak! – Hogy nyomatékot adjon a szavainak, bekapcsolta a fúróját, és mialatt az hangosan zúgott, a képernyőjén megjelent a „Ne félj, nem fogsz érezni semmit!” felirat. – Talán mindenképpen fúrnunk kéne. Sok idő telt el azóta, hogy utoljára megfúrtam valamit.

Apa lerakta Rambót a padlóra. A dal ekkor véget ért, de hamarosan elkezdődött egy másik. Vicnek az az érzése támadt, hogy a zene egészen a csontjáig hatolt, és azon töprengett, hogyan is bírta ilyen sokáig anélkül, hogy ennyire csodás dolgot hallott volna. Csupán pár perce kezdődött, de már nem tudta elképzelni az életét zene nélkül. Biztosra vette, hogy a lemezek rendkívül ritka kincsek, de megfogadta, hogy körül fog nézni, hátha talál még néhányat.

– Én tökéletes állapotban vagyok – jelentette ki Rambo nyugtalanul. – Semmi szükség arra, hogy valaki megfúrjon vagy felnyisson.

– Mindig ideges ez az apróság – dörmögte Apa barátságosan, és a lábával oldalba bökte Rambót. – És továbbra sem tudjuk, hogy miért.

Victor visszatért a munkapadhoz, és szemügyre vette az apja szerszámait, amelyek takaros rendben lógtak egy fali táblán. Kiválasztotta a forrasztópákát, forrón remélve, hogy nincs szükség bonyolult és nehéz szerelésre.

– Nem tudjuk – felelte közben. – Talán a kábeleiben van a hiba. Vagy a vezérlőprogramjában? A csoda tudja.

– Nekem nincs semmi bajom – mormolta Rambo.

– De van! – szólt rá Ratched nővér. – Ha gondolod, lefuttatok rajtad egy diagnosztikát. Hátha sikerült kiderítenem a hiba helyét. Van biztosításod?

– Nincs – felelte Rambo mogorván. – Nekem nincs semmim.

– Tényleg úgy vagy jó, ahogyan vagy – mondta Vic a porszívónak, és ingerült tekintettel nézett Ratched nővérre, de a robot persze a legkevésbé sem törődött vele. – Nincs semmi bajod – folytatta Vic. – Te csak… egyedülálló, különleges vagy. Mint mi is, valamennyien.

– Na, ezt nevezik kegyes hazugságnak – jelentette ki Ratched nővér, és a képernyőjén digitális ballonok képe jelent meg. – A kegyes hazugságot azért szokás mondani, hogy valaki jobban érezze magát. Én pedig segítek Victornak, hogy elérje a célját. Íme, az én kegyes hazugságom: te egy csodálatos gépezet vagy, és sokan szeretnek.

– Hagyd békén Rambót! – szólt oda Victor a robotnak, és letérdelt az apja lába mellé.

– Jobban érzed magad? – érdeklődött Ratched nővér.

– Igen! – vágta rá Rambo azonnal. – Mondj még nekem kegyes hazugságokat!

– Fontos vagy. Van rendeltetésed. Az a cső, amit nemrég megmutattál, sokkal nagyobb mindennél, amit valaha láttam.

– Csodás! – lelkendezett Rambo a két karját felemelve. – Áldott vagyok!

Mielőtt Vic közbeavatkozhatott volna, Ratched nővér folytatta:

– Victor pénisze ernyedt maradt még azután is, hogy aktiváltam a Flörtölés Protokollt. Mivel tudom, hogy mit teszek, ez nem rajtam múlt, hanem rajta.

– Kezdem bánni, hogy megjavítottalak titeket – dohogott Vic, és intett Apának, hogy húzza fel az ingét.

– Ez is kegyes hazugság volt – állapította meg Ratched nővér. – A pupilláid kitágultak, a pulzusod megemelkedett. Örülsz nekünk. Köszönjük!

A képernyőjén megjelent egy kéz képe, amelyen a mutatóujj felfelé meredt, alatta pedig a „Szép munka!” felirat villogott.

Apa felhúzta az ingét. Feszes, sima bőr borította a felsőtestét, köldöke és mellbimbója nem volt. A mellkasa jobb oldalán, a kulcscsontja közelében volt egy kis méretű, érdes felületű fémlemez. Egyszer elmesélte Vicnek, hogy sok-sok évvel ezelőtt betűk és számok sorakoztak a lemezen, amelyek az első azonosítóját jelenítették meg. De aztán lekaparta, mert nem akarta, hogy az határozza meg az életét. Többnek tartotta magát annál, amit az a felirat közölt róla. Vicet régebben sokáig dühítette, hogy neki nincs olyan fémlemeze a mellkasán, mint az apjának.

Apa a középső ujjával kétszer megkopogtatta a mellkasát, közvetlenül a szegycsontja felett. Sípolás hallatszott a mellkasából, amit fojtott sziszegés követett. Rögtön azután a fémlemez előbb besüllyedt a mellüregébe, majd jobb felé siklott.

És ott, Apa mellkasában egy szív rejtőzött. Nem olyan volt, mint az, amelyik Victor mellkasában dolgozott, ami izomból állt, és ami folyamatosan keringette a vért és az oxigént a szervezetében.

Giovanni szíve fémből és fából készült, nagyjából akkora lehetett, mint Victor ökle, és az alakja nem egyezett az igazi szervével, hanem egy szív szimbólumot utánzott. A mellüregben gyenge, zöld fény derengett, és a berendezést kábelek, illetve áramkörök vették körül. Magát a szívet Apa készítette, és az eredeti energiaforrását váltotta fel vele, ami csaknem teljesen kimerült, mielőtt kicserélte erre a mechanikus szívre. A mesterséges szerv burkolata részben egy bocote nevezetű, ritka fából készült. A fa alapjában véve kiválóan szigetelt, de Apa megtalálta a módját annak, hogy elegendő áramot erőltessen át rajta, bár ehhez több mint tizenötezer volt kellett. Hogy biztosítsa a jó vezetést, a bocote-on felül a szív burkolata ezüstbevonatú rézből és bronzból készült darabokat is tartalmazott, és ezek a fémek jól láthatóan csillogtak a gyenge fényben. A burkolat tetejéből vezetékek nyúltak ki, és ezek a mellüreg különböző moduljaihoz csatlakoztak, amelyek aztán táplálták az Apa fejében lévő biochipet. A szív feltárt belsejében a fogaskerekek lassan forogtak, míg felettük egy két centiméter széles, három centiméter magas szalagféleség fehérlett.

Vic óvatosan megkopogtatta a fogaskerekeket, mire az apja összerezzent, majd megszólalt:

– Bocsánat. Hideg a kezed.

A fogaskerekek ránézésre teljesen jól működtek. Az egyiknek elkoptak a fogai, és cserére szorult, de Vic már megtalálta hozzá a szükséges elemeket, és az egyik dunsztosüvegben tartotta őket. Közelebb hajolt, és kissé oldalra tolta a szívet, hogy belásson mögé.

– Ez az – mondta, és rendkívüli megkönnyebbülést érzett. – A mágnestekercs egyik vezetéke meglazult. Meg tudom javítani.

– Én is meg tudom csinálni – jelentette ki Apa.

Vicnek már a nyelvén volt egy csípős visszavágás, de lenyelte, és szelídebb választ adott:

– Akkor már megcsinálhattad volna. De én akarom intézni, hogy biztosan tudjam, rendben van. Ratched nővér!

A robot odalépett Vichez, átvette tőle a forrasztópáka dugóját, és belenyomta a testén lévő aljzatba.

– Óóó… igen – suttogta kéjesen sóhajtva –, ez az…

– Undorító – dörmögte Rambo, majd meglökdöste Vic lábát, és azt kérdezte: – Apa meg fog halni?

– Nem – felelte Vic, azzal előrehajolva lekönyökölt az apja lábára. – Nem fog meghalni.

– Azért, mert mi örökké fogunk élni?

– Az lehetetlen – közölte Ratched nővér. – Semmi sem halhatatlan. Egyszer kimerül az energiaforrásunk, és megszűnünk létezni, mert nem fogunk találni másikat.

– De Victor találhat nekünk – mondta Rambo.

– Victor emberi lény – felelte Ratched nővér. – Jóval hamarabb fog meghalni, mint mi. Ő puhány és gyenge. Talán rák viszi el, vastagbél- vagy csontrák. Vagy talán a pestis, ha megharapja egy patkány. Vagy pépesre tapossa egy Öreg, ahogyan az ma is majdnem megtörtént. – Amint kimondta ezt, a képernyőjén felvillant a „Hoppá, bocsi!” felirat.

– Aha! – mondta Apa bólogatva. – Erről kiabált Rambo, mielőtt meghallotta a zenét?

Vic sóhajtott egyet, előredőlt, és vetett egy pillantást a forrasztópáka vörös izzásba jött hegyére.

– Nem történt semmi – dörmögte halkan.

– Ez is kegyes hazugság – közölte Rambo, és a hangjából ítélve roppant büszke volt magára.

Victor nyögött egyet, és nekinyomta a páka hegyét a mágnestekercshez csatlakozó vezetéknek.

– Közel sem voltam halálos veszélyben – mondta aztán –, és tudtam, hogy mit csinálok.

– Az a kifejezés, ami akkor jelent meg az arcodon, amikor a fémhegy összeomlott, egészen másról tanúskodott – jelentette ki Ratched nővér. – Szeretnéd megnézni az esemény rekonstrukcióját, amit ebben a pillanatban hoztam létre?

Victor kihúzta a forrasztópákát Apa mellüregéből, és a robot felé nézett. Ratched nővér képernyőjén megjelent az ő nyolcbites képmása, amint egy hulladéktorony tetején áll. Az apró alak felett szövegbuborék lebegett, amiben a „Jaj, ne! Hogy én milyen hülye vagyok, és ezért mindjárt meghalok!” felirat villogott. Az alak rövidesen lezuhant a földre, véres darabokra szakadt, és a két szeme X betűvé változott.

– Hoppá, hoppá – mondta Ratched nővér, mialatt a képernyője elsötétült. – Pontosan ez történt. Kérem, ne fogják vissza magukat, nyugodtan tapsoljanak! Szükségem van a pozitív megerősítésre.

– Lezuhantál? – kérdezte Apa a szemét résnyire vonva.

– Csak egy kicsit – felelte Victor, és megint munkához látott.

– Megsérültél? – kérdezte Apa különös hangon. – Vágások, horzsolások? Vérzett valamid?

– Miért? – dünnyögte közönyösen Vic, majd azt kérdezte: – Szükséged van némi utánpótlásra?

A szívnek, mialatt technikai csoda lévén messze felülmúlta Apa minden más művét, ahhoz, hogy jól működjön, olykor többre is szüksége volt, mint némi fémre vagy vezetékre: egy csepp vérre, amit a fogaskerekek feletti, fehér szalagra kellett kenni. Ez ugyan nem sűrűn történt meg, a legtöbb esetben évente egyszer, de Ratched nővér sosem mulasztotta el megjegyezni, hogy egyes források szerint a vámpír nevezetű teremtményt ugyanez a folyadék élteti. A legutolsó eset négy hónappal ezelőtt volt, amikor is Apa egyre inkább úgy viselkedett, mint egy robot, mint egy gépezet.

– Victor – mondta Apa.

– Egy karcolás sem esett rajtam – állította Victor, hogy megnyugtassa az apját.

– Az jó – felelte Apa bólogatva, és szemmel láthatóan megkönnyebbült. – És az Öregek?

– Te is tudod, milyenek – válaszolta Victor a vállát vonogatva. – Amint elhagytam a Roncstelepet, még arról is megfeledkeztek, hogy létezem. Ha nem látnak, eszükbe sem jutok.

– Bárcsak sosem mennél oda! – mondta Apa, és hatalmasat sóhajtott. – Már sokszor megmondtam, hogy...

– Akkor kellett volna gondolnod erre, mielőtt megteremtetted ezt a helyet, ilyen közel a telephez. Te szúrtad el, nem én.

– Ne pimaszkodj! – szólt rá Apa, majd azt kérdezte: – És legalább találtál valamit, amiért megérte veszélybe kerülni?

– Többrétegű nyomtatott áramköri lap – közölte Victor. – És szinte teljesen sértetlennek tűnik.

Apa füttyentett egyet.

– Az nagy ritkaság – mondta aztán, és megint fintorgott és grimaszolt, mialatt a vezeték vége összeolvadt a mágnestekercs csatlakozójával. Vic most, amikor a szív – a sérülékeny szív – közvetlen közelében dolgozott, különösen óvatosan járt el. Gondosan ellenőrizte, hogy kihűlt-e már a vezeték, és nem fogja megégetni a fát, majd visszacsúsztatta a mesterséges szervet a helyére.

– Látod? – kérdezte aztán. – Semmi az egész. Rég hagynod kellett volna, hogy elintézzem.

– Megjegyeztem magamnak – közölte Apa. A középső ujjával koppantott egyet a mellkasán, és a nyílás lemeze zárt állásba siklott. A szélei mentén a rések betöltődtek. Vic felállt, Apa pedig leeresztette az ingét, és megszólalt: – De azt szeretném, ha nagyon vigyáznál. Ha nem vállalkoznál semmire, ami veszélyes.

Victor sóhajtott egyet, és visszatért a munkapadhoz. Beryl Davis arról énekelt kissé rekedtes hangon, hogy mekkora bolond is volt ő.

– Tudok vigyázni magamra – felelte Vic. Ezt a beszélgetést sokszor lefolytatták már, és kételkedett abban, hogy ez lesz az utolsó alkalom. A kezében tartotta a forrasztópákát, addig nem akarta letenni, amíg nem hűl ki.

– Igen, tudsz – ismerte el Apa csendesen. – De ez nem jelenti azt, hogy sebezhetetlen vagy. Ha az egyik Öreg elkap...

– Nem kapnak el. Gyorsabb vagyok náluk. És okosabb is. Ők csak gépek.

– Ahogyan én magam is – jegyezte meg Apa.

Victor összerezzent. Nem így értette a dolgot. Néha anélkül beszélt, hogy átgondolta volna, mit fog mondani, bár próbált fejlődni.

– Tudod, hogy értettem – válaszolta fojtott hangon. – Ők nem... nekik ott van a programjuk. Az irányítja őket, és nem hagyhatják el a Roncstelepet.

– Attól még veszélyesek, Victor. És ezt minél hamarabb ismered fel, annál jobb lesz nekünk.

Vic a fogait csikorgatta, és azzal próbálta lenyugtatni magát, hogy az orrán keresztül szívta be a levegőt, lassan, minél lassabban, és a száján engedte ki.

– Ezt is tudom – felelte végül. – De ha nem járnék a Roncstelepre, sosem találtam volna meg Ratched nővért és Rambót. Feleannyi anyagunk és alkatrészünk sem lenne, mint amennyi van. Réges-régen kifogyott volna minden, amivel babrálhatnál. – A forgó lemez felé biccentett, és hozzátette: – És nem hallanánk ezt.

Apa ezúttal nem válaszolt.

Victor ismét mélyet sóhajtva leeresztette a vállát, és lehorgasztotta a fejét, majd egy darabig a szavakat keresgélte, mert úgy akarta elmondani az álláspontját, hogy ne tűnjön sem gyerekesnek, sem dühösnek. Végül belekezdett:

– Tudod, hogy igazam van. Sosem hagyom el az erdőt. Nem megyek túl a határain, és sosem keresem a veszélyt. Tudom, hogy megvannak az indokaid, és hogy a határokon átkelni nem biztonságos. Hallgatok rád. Tényleg! Éppen ezért neked is hallgatnod kellene rám, amikor azt mondom, hogy nekem nincs szükségem... nem akarok többet annál, amim van. – Elhallgatott, és várta, hogy Ratched nővér vitába száll-e vele ezekért a kijelentéseiért. Nem hazudott, nem igazán, inkább egy szürke területen mozgott, kerülgette az igazságot, noha erre nem feltétlenül volt szükség.

A robotnővér egy szót sem szólt.

Apa igen:

– Legalábbis egyelőre...

Victor megfordult, és hirtelen olyan öregnek látta az apját, mint még soha. Az az érzése támadt, hogy lemaradt valamiről.

– Tessék? – kérdezte értetlenül.

Apa szomorkásan mosolygott, és azt felelte:

– Nem várom el tőled, hogy mindörökre itt maradj. Önzés lenne a részemről, ha másként gondolkodnék. Azt mondod, boldog vagy. Hiszek neked. De a boldogság nem maradhat állandó, ha nincs valami, ami táplálná a tüzet.

Azokban a pillanatokban, amikor Apa így beszélt, amikor arról beszélt, hogy vannak más dolgok is valahol a messzeségben, Victor azokra az emberekre gondolt, akik annak idején itt hagyták őt. Hogy milyen lehettek. Hogyan néztek ki. Sokat nevettek? Szerették a zenét, és szerettek órákon át gépeket bütykölni? Okosak voltak? Kedvesek? Mi vette rá őket, hogy megbízzanak Giovanniban, egy, az erdő közepén élő idegenben, és kik üldözték őket? A logika – egy gépezet rideg, brutális logikája – azt diktálta, hogy ők ketten meghaltak. Ha módjukban állt volna, rég visszatértek volna ide. És nem tették.

Victor ismerte az erdőt. Ismerte a barátait, az otthonukat. Giovannit, az apját, aki szerette volna bebizonyítani neki, hogy az igény és a vágy két különböző dolog. Noha feszegette azokat a láthatatlan határokat, amikkel az apja vette körül, a létezésük a biztonság érzetét adta neki. Apa sokat mesélt neki a fémből és üvegből épített városokról, és a bennük élő emberekről. Minden könyvet elolvasott, amit Apa szerzett, némelyiket többször is. A történetek kastélyokban élő királyokról és királynőkről szóltak, tomboló tengeren sikló vitorlás hajókról, emberekről, akik elindultak a csillagok felé, és elvesztek az univerzum végtelen semmijében. És akadtak szellemek is, de Victor nem vette észre, hogy kísértenék. Az erdőn túli világ megismerhetetlen volt számára, és bár időről időre elfogta a kíváncsiság, mindig erősebbnek bizonyult nála. Volt otthona, rendeltetése, egy saját laboratóriuma, és barátai, akik azért szerették, ami, és akik önmagáért szerették. A magány fogalmát nem értette, nem igazán tapasztalta meg az érzést, de semmi esetre sem úgy, mint az apja, amikor annak idején megérkezett az erdőbe. Victor az apjához hasonlóan feltaláló volt. Ha szüksége támadt egy új valakire – valamire –, hogy beszélgethessen vele, csak annyit kellett tennie, hogy megteremti. Rendelkezésére álltak a szükséges alkatrészek. Megtette előbb Ratched nővérrel, aztán Rambóval. Szükség esetén újra megtehette. Több régi könyvben az emberek többre vágytak, és elindultak, hogy megkeressék és megtalálják önmagukat. Victor ezt mindig is ostobaságnak tartotta. Sosem akart túl messzire távolodni az otthonától.

– Megbízol bennem? – kérdezte csendesen.

– Igen.

– Akkor higgy nekem, amikor azt mondom: tudom, mi a jó nekem – kérte Victor, és lassan lépkedett előre, amíg oda nem ért az apjához. Ekkor megfogta és megszorította a vállát.

Apa rátette a kezét az övére, és azt felelte:

– Rendes fiú vagy. Egy kicsit talán bolondos, de azért rendes.

– Tőled tanultam – dörmögte Victor.

– Én is rendes vagyok – jelentette ki Rambo.

– Elviselhetetlenül rendes – tódította Ratched nővér. – Noha úgy tűnik, erős idegrendszeri zavarban szenvedsz. De ez is rendben van. Valamennyien egyediek vagyunk. Victor aszexuális. Giovanni öreg. Nekem szociopata hajlamaim vannak, amelyek veszedelmes helyzetekben jelentkeznek.

– Hurrá! – visította Rambo lelkesen. – Van mindenféle dolgunk!

Giovanni mosolyogva csóválta a fejét.

– Milyen különös létezésben találtuk magunkat! – mondta csendesen. – Nincs a világon semmi, amiért elcserélném.

* * *

A robotok Apával maradtak, együtt hallgatták Beryl Davist, amint a szerelemről és a veszteségről énekelt. Victor otthagyta őket a felszíni házban, és az áramköri lapot nézegetve ballagott a felvonó felé. Megfordította a lapot, és azt az oldalát is szemügyre vette. A bal alsó sarkában volt egy hajszálrepedés, de azt könnyen meg lehetett javítani.

Victor beszállt a fából ácsolt felvonókabinba. Az ajtó bezárult mögötte, amint megnyomta a tartóoszlopra szerelt kapcsolótáblán lévő gombok egyikét. Odafent, a magasban nátriumlámpák gyúltak fényre. A fülke elindult felfelé, és pár másodperc múlva megérkezett a talaj- és lombszint között félúton lévő állomásra. Az ajtó kinyílt, és Victor kilépett a kisebbfajta teraszra.

A felszíni ház csak a kezdet volt.

* * *

Apa, a maga végtelen bölcsességében, valaha épített egy lombházféleséget is, ami sokkal grandiózusabb és összetettebb volt, mint bármelyik hasonló építmény, amiről Victor valaha olvasott. Még annál is látványosabbra sikerült, mint az, amelyik A Robinson család című könyvben szerepelt. Hat óriási fa állt nagyjából szabályos kört alkotva, és ezeket deszkapadlójú kötélhidak kötötték össze. A Victortól balra eső fán kapott helyet Apa laboratóriuma, a legnagyobb kunyhó, ami az erdő királya köré épült. A következő fán lévő építmény Apa nappalija volt, és alkatrészek, szerszámok, illetve könyvek töltötték meg. A harmadik fára ácsolt építményben – ez terült el a legmagasabban – kapott helyet a konyha, bár ezt csakis Victor használta. Az egykori napozószobában elektromos sütő állt, valamint egy régi asztal és székek, amelyeket madarakat, virágokat és leveleket ábrázoló faragások díszítettek. Az egyik sarokban nagy méretű, fémburkolatú hűtőszekrény gubbasztott, abban tárolták a húst, amit Victor szerzett vadászattal. A konyhához csatlakozott egy zuhanyzó, amiben az összegyűjtött esővíz sosem melegedett fel eléggé, valamint a vécé, ami valamiért túlságosan érdekelte Ratched nővért, különösen, amikor Victor bélmozgásáról tudakozódott. Victor megpróbálta elmagyarázni, hogy bizonyos dolgok túl intimek, és nem szokás beszélni róluk, a robot pedig azt felelte:

– Ezt mondod most. De amikor majd úgy jössz hozzám, hogy sós víz csorog a vezetékeidből, miután vért találtál a székletedben, akkor miről fogunk beszélni?

Victor nem tudta, hogy erre mit válaszoljon.

Az ötödik fán kapott helyet Vic saját laboratóriuma, ami kisebb volt ugyan Apáénál, de nem kevésbé különleges. A hatodik és egyben utolsó fán lévő építmény, ami most Victortól jobbra esett, a szálláshelyeként szolgált. A legelső emlékei közé tartozott az, hogy az apja megépíti az egyszerű kunyhót, míg ő maga a szerszámokat adogatja. Emlékezett arra is, hogy mennyire izgult az első éjszakán, amikor ott kellett maradnia, bár akkor még nem tudta megfelelően megfogalmazni az érzéseit. Akkor azt tervezte, hogy olyan sokáig marad fenn, ameddig csak bír, főleg, mivel Apa nem tudta rávenni magát, hogy elküldje aludni. Öt teljes percig tartott ki, aztán visszamenekült az apjához, és bemászott mellé az ágyba. Később, sokkal később, amikor már idősebb lett, és talán egy kicsivel bölcsebb is, megkérdezte Apától, hogy miért van ágya, ha egyszer nem is alszik úgy, mint ő. Apa erre azt felelte, hogy ettől sokkal inkább embernek érzi magát.

Victor a fejét csóválva kelt át a szobájához vezető kötélhídon, a gondolatai csapongtak, bár létezett valamilyen rendszer a káoszban. Belökte az ajtót, belépett, és gondosan becsukta az ajtót.

A szoba egyetlen ablakához lépve lenézett a felszíni házra. Az apja annak idején kialakított egy tetőablakot, amit napelemtáblák vettek körül. És ezen az ablakon át most láthatta Apát, amint a székén üldögél, míg Ratched nővér Rambót bökdöste az egyik csápjával. Rájuk hagyta a dolgot, és elhátrált az ablaktól.

A szoba közepét a vaskos fatörzs foglalta el, ami tele volt jókora dudorokkal – az egykori ágak csonkjaival. A törzsön túl, a jobb sarokban fából ácsolt fakeret állt, rajta hullámzó, megviselt matrac feküdt. A falakat nyugállományba vonult szerszámok díszítették. Ezeket ma már nem lehetett használni, de Vic nem tudta rávenni magát, hogy kidobja őket. Ezt a jellemvonását az apjától tanulta el, a puszta gondolata annak, hogy kihajítsanak valamit, mindkettőjüket felháborította. Ami meghibásodott, azt egy napon szükség esetén megjavíthatták, amennyiben a rendelkezésükre álltak a megfelelő alkatrészek.

Victor levetette az ingét, közben felfedezett rajta egy kisebbfajta szakadást. Aggodalmasan gondolt arra, hogy meg kell kérnie Ratched nővért, varrja össze. Az anyag már jócskán elvékonyodott és meggyengült, de a ruhadarab még bírta, egyelőre nem kerülhetett a rongyok közé. Victor összehajtogatta, és letette az ágya mellett álló komódra.

Még egyszer megforgatta a kezében az áramköri lapot, aztán térdre ereszkedett, hasra feküdt, és benézett az ágy alá. Az egyik sötét és poros sarokban fémdoboz rejtőzött, egy tökéletes kocka. Vic halkan felmordulva kihúzta, majd felült, és elnézett az ablak felé, mert ebben a pillanatban meghallotta, hogy odalent, a felszíni házban még most is szól a zene.

A dolog nem arról szólt, hogy nem akarta, hogy a többiek megtudják, mit rejteget a dobozban. Csak még nem készült fel arra, hogy használja. De most, hogy megszerezte ezt az áramköri lapot, talán végre működhetett.

Beütött egy kódot a doboz tetejére szerelt számbillentyűzetbe; valahányszor lenyomott egy billentyűt, egy szám jelent meg a kicsi kiírón. A doboz hármat sípolt. Kattant a zár, és Victor felnyitotta a fedelet.

A doboz belsejében, egy régi szövetdarabon, amit az apja gyűjteményében talált, egy mechanikus szív feküdt.

Nem nagyon hasonított arra, ami Apa mellkasában működött. Azt a szívet egy mester konstruálta fénykorában. Tökéletesre tervezte, de a sok-sok év használattól még a gépek is elkoptak. Apa szíve régi volt, és nem tarthatott ki az örökkévalóságig. Számítani kellett rá, hogy egy napon a megerőltetés túl nagy lesz neki, és felmondja a szolgálatot.

Victor tartaléknak szánta ezt a kezdetleges, kiforratlan és abszolút emberi szívet. A biztonság kedvéért készítette el. Tizenöt éves korában kezdte építeni, és igazából fogalma sem volt arról, hogy mit csinál.

A munka során hibákat követett el. Először tölgyfát használt, ami berepedezett és széthasadt. Csak akkor talált rá a tökéletes vezetőre, amikor bubingafa-darabokra bukkant a Roncstelepen. A fába nikkelbevonatú rézdarabok voltak beágyazva. Ezek nem bizonyultak olyan jónak, mint az ezüstbevonatúak, de szükséghelyzetben megtették, és ha úgy adódott volna, ki lehetett cserélni őket.

A szív formája nem volt pontos. Az alsó hegye letört, és Vicnek le kellett reszelnie. Ugyanakkor, a belsejét alkotó fogaskerekeken egyetlen, mégoly parányi rozsdafoltot sem lehetett felfedezni. Vic megforgatta a közepén lévő, legnagyobb fogaskereket, és csodálattal figyelte, hogy a többi öt, kisebb kerék is forog, tökéletes szinkronban. A fogak halk kattogását szebbnek hallotta, mint bármelyik zenét, ami a lemezjátszóból jött. A fogaskerekek zenéje maga volt az élet.

Victor óvatosan betette a lapot a szív mellé, és lecsukta a fedelet. A berendezés sípolással jelezte, hogy a doboz immár zárva van. Ekkor visszatolta az ágy alá, egészen a legtávolabbi sarokig. Ott még Rambo sem találhatta meg, mivel félt a sötétben. Vic bízhatott benne, hogy senki sem fedezi fel addig, amíg eljön a perc, hogy megmutassa az apjának.

Tudta, hogy ez az idő már nincs messze.

A térde halk pattogásától kísérve felállt. Megvakargatta csupasz hasát. Ennie kellett, mielőtt lefekszik aludni. És zuhanyoznia is. Mialatt a kötélhídon ballagott, eszébe jutott az Öreg, ami új fémhulladékot rakott le a telepen. És arra gondolt, hogy holnap vagy holnapután körülnéz ott, hátha talál valamit, ami hasznos lehet. Ki tudja – mondta magának, mialatt a kötélhíd a léptei ütemére, szelíden hullámzott és jobbra-balra ringott.