Luke-nak, aki már odafent lovagol,

kutyákat sétáltat, furikázik a Mercedesével, steaket falatozik sült krumplival, jól öltözötten fűzi a hölgyeket, mint bármelyik átlagos fiatalember, mindenkit megnevettet, és mélyeket lélegezve habzsolja a mennyek pompás levegőjét.

December 23.

Akinek a szívében nincs karácsony,

nem fogja megtalálni a fa alatt sem.

1. fejezet

Bridge Winterman természetesen a férjét hibáztatta az időjárásért. Végtére is annyira hozzá voltak már szokva a civakodáshoz, hogy mindig ő volt az első számú bűnbak, ha felelősségre kellett vonni valakit, amiért rosszul sültek el a dolgok, és Bridge is tudta, hogy a férje ugyanilyen negatív jelentőséget tulajdonított neki a saját életében. Amikor mély levegőt vett, és azzal együtt magába szívott némi józan észt is, arra jutott, hogy Luke valószínűleg kevésbé hibás, mint az idióta meteorológusok, akik képtelenek előre jelezni, hogy az egész ország fejest fog ugrani egy nukleáris télbe. Hogy a bánatba sikerülhet ez nekik napjainkban, a rendelkezésükre álló mindenféle hiper-szuper csúcstechnológiával? Akárcsak 1987-ben, két évvel a születése után, amikor is egy kifejezetten közismert időjós biztosította a brit nyilvánosságot arról, hogy az Egyesült Királyság felé tartó hurrikánról szóló pletyka teljes képtelenség. Néhány órával később az elmúlt három évtized legsúlyosabb vihara kezdte ostromolni az ország déli felét, és alaposan meg is tépázta a vidéket, úgyhogy ez a mostani nem volt éppenséggel egyedi eset.

Bridge elhessegette elkalandozó gondolatait a hírhedt időjósról és Luke-ról, hogy a vezetésre koncentráljon. A szélvédőn keresztül csak a fehér fátylat látta, a felé repkedő hópelyhek pedig már kezdtek hipnotikus hatást gyakorolni rá. De a félreállás nem volt opció, amikor csupán nyolc kilométerre járt úti céljától.

Ő javasolta, hogy a találkozót egy vidéki kúriaszállóban tartsák, elég közel az A1-es főúthoz, mégis félreeső helyen. Abban már nem egészen volt biztos, hogy azért választotta-e ezt a helyszínt, mert elég nagyszabású volt, hogy megfeleljen a válási procedúra lezárásához, vagy azért, mert nehézkesen lehetett odajutni. Akárhogy is, Bridge épp a skót határvidékről tartott hazafelé, miután három napot töltött eladásra kínált, elhagyatott ingatlanok megtekintésével, Luke pedig egy konferencián vett részt a keleti parton, úgyhogy 23-án a hotel pont egyenlő távolságra volt tőlük, amivel kivételes módon a bolygók tökéletes együttállása következett be sűrű időbeosztásukban. A találkozó rövid lesz, maximum öt perc: pont elég idő arra, hogy mindketten aláírjanak egy-egy papírt, majd kicseréljék, hogy aztán visszajuttassák az ügyvédeiknek. Bridge ezt követően visszatérhet Derbybe, Luke pedig a Pennine-hegységen keresztül hazautazhat, hogy mindketten élvezhessék a boldog kis karácsonyukat. Ügy letudva.

A házasságukat lezáró „tárgyalások” eddig korántsem zajlottak zökkenőmentesen. Csaknem öt éven át fújtak és köpködtek egymásra, hogy kiléphessenek a szövetségükből, dühöngtek a telefonon keresztül, hol fagyos, hol tüzes e-maileket küldözgettek tele vádaskodással, nyilatkozatokat, információkat, számlákat, beszámolókat követeltek egymástól. De legalább egyikük sem volt olyan hülye, hogy ahhoz is ügyvédet fogadjanak, hogy helyettük meccseljék le a csatározás nagy részét, különben már régen csődbe mentek volna. Ám ennek az egésznek a személyes intézése már réges-rég otthagyta rajtuk a nyomát, és mostanra teljesen kiégtek benne. A szándéknyilatkozatok megírása Luke ötlete volt. „Nézd, Bridge, neked most már ott van Ben az életedben, nekem pedig Carmen, úgyhogy zárjuk le végre ezt az egészet az ő érdekükben, és a sajátunkban is, és lépjünk tovább! – írta az egyik e-mailjében. – Kérd meg az ügyvédedet, hogy fogalmazzon meg egy nyilatkozatot, amiben elfogadod a házasság közös megegyezéssel történő felbontását, és aztán írd alá! Én is megkérem az ügyvédemet ugyanerre, és aztán kicseréljük az iratokat. Ha ettől nagyobb biztonságban érzed magad, csinálhatjuk személyesen is, hogy ne engedjünk teret további sumákolásnak.”

Bridge belement, habár látni sem akarta Luke-ot. Ugyanakkor mégis szerette volna látni.

– Mi a f…? – harapta el a káromkodást, ahogy szeme a GPS kijelzőjére tévedt, ami most azt mutatta, hogy még huszonhat kilométert kell utaznia: hogy a pokolba ugorhatott fel ennyire nyolc kilométerről, mialatt a kocsija alig araszolt előre száz métert? Szó sem lehetett róla, hogy további huszonhat kilométert tegyen meg ilyen ítéletidőben, amikor már a nyolc sem nézett ki jól. Úgy tűnt, mintha egy istenség épp egy óriási doboznyi Persilt szórt volna a földre. Bridge gyakorlott sofőr volt, de most még az ő önbizalmát is megcsapta a szorongás szele, amibe úgy beleremegett, akár az út szélén nem messze rázkódó jelzőtábla.

– Hé, Siri! – mondta a telefonjának.

– Mi újság? – válaszolta Siri.

– Hol a búbánatos bögyörőben vagyok?

Meglepetésére Siri válasza nem az volt, hogy A semmi közepén, kedves. Kétórányira a kihűléses haláltól, úgyhogy most majd megtanulod, hogy legközelebb az útviszonyokhoz illő autóval közlekedj! Ehelyett értelmesen és biztatóan közölte:

– Az A7501-esen vagy, délnyugatra Whitbytől.

– Hol van a legközelebbi város?

– Nem találtam a keresésnek megfelelő helyet.

– Hol van a legközelebbi falu?

– Nem találtam a keresésnek megfelelő helyet.

Bridge türelmetlenül felmordult.

– Siri, tudom, hogy te egy megfoghatatlan valami vagy, ami egy telefonban él, de kérlek, segíts már nekem! Hol van a legközelebbi farm, istálló, óvóhely…

– A legközelebbi, amit látok, Figgy Hollow, három kilométerre balra.

Na, ez már valami, gondolta Bridge, odaérve a lengedező táblához, amiről le is tudta olvasni a Figgy Hollow szavakat, meg egy balra mutató nyilat, ami alátámasztotta, amit Siri mondott. Bolond lenne nem arra menni, és ott maradni, amíg ez a pokoli havazás el nem ül, még ha Figgy Hollow esetleg egyike is azoknak a helyeknek, amelyeket fura falusi figurák laknak, akik farkasembereket tenyésztenek és közeli rokonokkal házasodnak. Kell, hogy legyen ott egy templom, és ha nincs szállodájuk, kocsmájuk vagy bármi ilyesmijük, akkor annak az irgalmára fogja bízni magát, mint a menedéket kereső Esmeralda A Notre Dame-i toronyőrben.

– Forduljon vissza a következő…

– Ó, dugulj el, te idegesítő, megbízhatatlan semmirekellő! – kiabálta túl a GPS hangját Bridge, miközben balra fordult. A navigációs kütyübe vetett minden bizodalmát elvesztette, miután rosszul jelezte a távolságot. – Sirit választottam helyetted, úgyhogy ne is fáradj!

Az út keskeny volt, és elhagyatott; addig araszolt előre, amíg végre meg nem pillantotta az épületeket, ami a megkönnyebbülés fáradt sóhaját váltotta ki belőle: egy kis templom, néhány házikó, tetejüket vastagon takaró jeges hóréteggel, és – mélységes örömére – a Figgy Hollow Fogadó. Már el is képzelte magát tíz perccel később, ahogy a kandallóban lobogó tűz előtt ücsörög, kívülről olvasztva fel a testét, miközben belülről egy nagy adag brandy melengeti.

A Porsche azonnal lefulladt, amint lefékezett a parkolótábla közelében; ezzel az erővel akár egy erőtlen legyintéssel is jelezhette volna, hogy „Ennyi fért bele, muszáj pihennem!”. A jármű olyan volt, akár az autós világ versenylova, kellemes ránézni, és kiválóan veszi az ismerős útvonalakat, de ha felmerül egy kis nehézség, máris keresztbe tesz az ember szórakozásának. Bridge belebújt a blézerébe, kinyitotta a kocsiajtót, feladva a finom meleget egy sarkvidéki széllökésért, majd odasietett a fogadó bejárati ajtajához, csak hogy aztán zárva találja. Ó, basztikuli, hát ez csodás!, mondta magában, észrevéve, hogy az ablakban egy négyzet alakú kartonlap áll, ezzel a felirattal: „Nyitva csak előzetes foglalás esetén. Karácsony napján telt házunk van.” Egy dolog azonban biztos: Bridge nem ülhet itt két napig arra várva, hogy valaki kinyissa a kócerájt.

Bekukucskált az ablakon, remélve, hogy meglát egy porszívózó takarítót vagy egy asztalokat törölgető pultost, de nem volt ott senki. Megkocogtatta az üveget meddő kísérlet gyanánt, hogy elővarázsoljon valakit, aki esetleg nincs szem előtt – mondjuk egy odabent titkon cigit sodró pincért. De nem érkezett válasz. Öklével keményen dörömbölt az ajtón. Még mindig semmi. Szorosan összehúzta maga körül a blézerét, és elindult a ház körül, bár a cseppet sem hóbarát Jimmy Choo csizmájában inkább csak csúszkált az épület mellett, kis híján átesve egy nagy vaskarikán, ami a földön lévő pinceajtóhoz volt erősítve, a hó pedig maga alá rejtette. Lehajolt, és megrántotta, de az ajtó szilárdan rögzítve volt odabentről. Vele szemben állt egy farönkökkel teli fészer, az ingatlan hátulján pedig talált egy másik ajtót egy vasráccsal, jobb kéz felől pedig egy hosszú, keskeny ablakkal. Amilyen erősen csak mert, bekopogott az üvegen, minden valószínűség dacára abban reménykedve, hogy valaki mégis rejtőzik az épület hátsó felében, bár valójában tudta, hogy minden igyekezete hiábavaló: a hely ugyanolyan üresnek érződött, mint amilyennek látszott.

De még mindig ott van a templom, gondolta átsétálva a parkolón és az egysávos úton, mely egy rövidke hídon vezetett át, egy mélynek tűnő patak vékony szalagja fölött, s közben ide-oda csúszkált, amiben egy cseppnyi jégtáncoshoz méltó kecsesség sem volt. Próbát tett a nagy, boltíves ajtóval, rángatta a rozsdás kilincset, aztán dörömbölt még egy sort a keze különböző részeivel, de mindhiába. Ugyanígy ment ez a hat szomszédos házikóval is: Bridge bekukucskált az első kis ablakán, de túl sötét volt, az üveg pedig túl piszkos ahhoz, hogy átlásson rajta. Az ajtón kopogtatás is ugyanazt az eredményt hozta, mint az összes többi kopogás, amivel az elmúlt tizenöt percben próbálkozott. Megismételte a műveletet a fennmaradó öt házzal is, de semmi: bizonyára csak nyaralók, a szezon kezdetéig lakatlanul állnak. Visszatért a legjobb – nos, egyetlen – menedéket jelentő opciójához, a fogadóhoz. Ha egyszer nem nyert bebocsátást, magának kell módot találnia a bejutásra, vállalva a következményeket. Azt mondta magában, hogy még mindig jobb, ha vádat emelnek ellene betörésért, mintha a kormánykerékhez fagyva találnak rá.

Egy tinédzserkori, bűnözői időszaknak köszönhetően Bridge ügyesen bánt a zárakkal és a csavarhúzóval, és mindig hordott magával egy szerszámosdobozt a kocsijában. A diszfunkcionális, rendezetlen neveltetése oda vezetett, hogy abban lelt megnyugvásra és stabilitásra, ha minden eshetőségre fel volt készülve, habár ez odáig már nem terjedt ki, hogy aznap nála legyen a vízhatlan kabátja és a hótaposónak is alkalmas gumicsizmája. Azok pillanatnyilag a strapabíró négykerék-meghajtású kocsija hátuljában hevertek, amit akkor vezetett volna, ha a) nem szándékozik azt mutatni Luke Palfreymannek, hogy anyagi téren több mint egyenrangú vele, és b) az Egyesült Királyság időjósai nem lettek volna ilyen alkalmatlan pancserek.

Felrántotta a csomagtartó ajtaját, kiemelte a szőnyeg alatti rekeszben tárolt fémdobozt, és előhúzott egy lapos fejű csavarhúzót, betörése választott eszközét. Ha ez nem működne, betör majd egy ablakot, és úgy jut be, de elég biztos volt a képességeiben, méghozzá jogosan: még ennyi év után is megvolt hozzá az érzéke. Néhány ügyes babráló, csavargató mozdulat a kulcslyukban, és már hallotta is a kielégítő kattanást. Erősen nekifeszült az ajtónak, hogy kinyissa, mire sóhajtva kiszökött egy levegőfuvallat, mintha csapdába esett volna, és most hálás lenne a szabadságáért.

Bridge bekiáltott egy „halihó”-t, készülve a bocsánatkéréssel arra az esetre, ha tévedett volna, és mégis lenne valaki odabent, de nem túl meglepő módon csak a némaság és sötétség üdvözölte.

2. fejezet

– Ennél gyorsabban nem tud menni az ablaktörlő? Nem is látom az utat, és ha én nem látom, akkor te sem, ami aztán nagyon bizalomgerjesztő – jegyezte meg Charlie, most az egyszer nem éppen a legvidámabb utasként.

– Nem, ez a leggyorsabb fokozata, Charles – válaszolta Robin, hangsúlyos és bosszús szüneteket tartva minden egyes szó között. Ráadásul csak akkor szólította Charlie-t „Charles”-nak, amikor felfokozott idegállapotban volt.

– Én csak azt mondom…

– Akarsz vezetni? – csattant fel Robin. – Megállíthatom a kocsit, és helyet cserélhetünk. Vagy te vezetsz, én meg hívok egy taxit, mert ha te ülsz a volánnál, legalább az egyikünk idő előtt fog távozni az élők sorából. – Vett egy mély levegőt, hogy megkísérelje csillapítani fokozódó indulatait. – Kérlek, dőlj hátra, és hagyd, hogy én kezeljem a kormányt meg az összes többi műszert! – Fújtatott egyet, majd újrakezdte a veszekedést. – Hogy van képed, Charles Glaser?! Mióta is vagyok én a sofőröd? Hány balesetem volt azóta? Hány büntetést kaptam gyorshajtásért, hány parkolási bírságot? Hát egyet sem! Néha komolyan azt kívánom, bárcsak lenne ebben az autóban egy katapultülés. Megnyomnám, és örömmel nézném, ahogy Föld körüli pályára állít téged.

Néhány másodpercig feszült csend volt, aztán mindkét férfi nevetésben tört ki. Az élet túl rövid ahhoz, hogy komoly vita alakuljon ki közöttük, de a gyengéd civakodás része volt a kapcsolatuk DNS-ének, akárcsak az elmúlt harminckét évben. Szíved kénye-kedve szerint pörlekedhetsz, ez állt az alkotmányos tízparancsolatukban, azzal együtt, hogy Nem tarthatsz haragot, valamint hogy Kompromisszumra kell törekedned, amikor csak lehetséges.

– Lópikulát se látok – ismerte el Robin. – Ez tiszta őrület!

– Ki gondolta volna, hogy ez fog történni? – kérdezte Charlie.

– A nyavalyás meteorológusok tudhatták volna! – felelte Robin a szükségesnél egy csipetnyivel több türelmetlenséggel. – Most megismétlődik az 1987-es fiaskó. Hogy lehet, hogy embert tudnak küldeni a Holdra, ezt meg nem tudják megjósolni? – Felkapta az egyik kezét, aztán gyorsan vissza is tette a kormányra, ahogy az autó hirtelen csúszkálással fenyegetett.

Charlie megköszörülte a torkát, mielőtt ismét megszólalt.

– Valószínűleg nem ez a megfelelő időpont, hogy közöljem veled, de Skóciában egy deka sincs.

– Egy deka mi?

– Hó.

Robin szorítása még tovább feszült a kormánykeréken, mintha kapaszkodni akarna valamibe, ami megakadályozza, hogy lezakózzon a világ pereméről. Őszintén remélte, hogy csak rosszul hallotta Charlie-t.

– Kérlek, mondd, hogy csak viccelsz!

– Nem viccelek.

Charlie konstatálta, hogy Robin nyakán kezdenek kiütközni a vörös foltok. Ez általában azt jelezte, hogy a partnere pillanatokon belül el fogja veszíteni az önuralmát.

– És mégis mikor tervezted megosztani velem ezt a csipetnyi információmorzsát, Charles? Amikor felértünk Aviemore-ba, és észrevesszük, hogy mindenki bikiniben van?

– Engem nem izgat a hó, amúgy sem számított.

Robin tudta, hogy ez hazugság.

– Ez volt mind közül a legfontosabb szempont, Charlie.

– De az előrejelzés szerint azért lesz majd. Szilveszter után, állítólag.

– Igen, és egész Angliára azt „jelezték előre”, hogy enyhe és száraz lesz a karácsony. Nyilvánvalóan még egy pocsolyát se tudnának előre jelezni, akkor se, ha benne állnának. Az összes időjós be van tépve? – Robin úgy morgolódott, mint egy frusztrált medve, aztán elvonta figyelmét a GPS, amely ezt a pillanatot választotta a lefagyásra. – Ó, remek, pont erre volt szükségem! – Mutatóujjával követelőzően rábökött a szerkentyűre, először szépen beszélt hozzá, majd káromkodott vele egy sort, de semmivel sem sikerült működésre bírnia.

– Charlie, nyisd meg a térképet a telefonodon! Keress a közelben egy várost, pubot, hotelt, bármit!

Charlie megpróbálta, ám a térkép eleve már azt sem akarta felismerni, hogy merre járnak épp.

– Ez a baj a modern technológiával – mondta. – Működik, amíg működik, aztán koppansz.

– Ez nagyon mélyreható volt, kedvesem, és rendkívül sokat segítettél vele!

– Egy papíralapú térképpel nem tévedhet az ember. Tudnám is, hogy hol vagyunk, ha nem dobtad volna ki az autóstérképet.

– Az már évek óta elavult, Charlie. Az M1-es helyén egy saras dűlőt mutatott.

– Haha, nagyon vicces.

Robin fékezett, és érezte, hogy az autó küzd azért, hogy megtapadjon az úton. Kizárt, hogy ilyen körülmények között Aviemore-ig vezessen, nem biztonságos.

– Eszeveszett bolondok és angolok – pufogta, nem kifejezetten halkan dünnyögve.

– Az délidőben van a trópusokon. És veszett kutyákkal.

– Mi?

– Csak a veszett kutyák és az angolok merészkednek ki délidőben, ez egy Noel Coward-dal.

– Csak a veszett kutyák és a nyavalyás angolok merészkednek ki a nyavalyás hóba két nappal a nyavalyás karácsony előtt, hogy a nyavalyás Skócia nyavalyás felvidékére tartsanak, ez pedig Robin nyavalyás Raymond szövege. – Robin nyaka most már teljesen vörös volt.

– Nyugi, attól, hogy gutaütést kapsz, még nem fogunk hamarabb odaérni – mondta Charlie, megkísérelve csitítani Robin indulatait. – Az meg micsoda? – hunyorgott valamire a távolban. – Hé, szerintem az valami jelzés.

– Milyen jelzés? Mint egy égő csipkebokor? – kérdezte Robin szárazon.

– Úgy értem, egy jelzőtábla, mint azt te is tudod. Gurulj egy kicsit közelebb!

Ahhoz képest, hogy hat hónap választotta el a nyolcvanadik születésnapjától, Charlie-nak sasszeme volt.

Robin finoman lenyomta a gázpedált, és előrébb araszolt.

– Ó, igen, most már látom. Mit ír?

Charlie lehúzta az ablakot, mire behullott a hó, úgyhogy gyorsan elolvasta, és aztán vissza is zárta.

– Figgy Hollow, nyolcszáz méter és egy jobbra mutató nyíl.

– Az meg mi? Egy falu?

– Még sosem hallottam róla – mondta Charlie. – Pedig úgy ismerem ezt a környéket, mint a tenyeremet.

– Akkor ez nem is kérdés, muszáj odamennünk. – Robin már csak abban reménykedett, hogy a kocsi kibírja odáig, és nem kezd el küszködni, prüszkölni, és nem fullad le, mintha egy régi horrorfilmben lennének, kiszolgáltatva valami jetiszerű teremtménynek. – Valakinek csak megesik rajtunk a szíve, és beinvitál minket egy levesre. Próbálj öregnek és gyengének kinézni!

– Öreg vagyok és gyenge. Figgy Hollow, jövünk! – mondta Charlie, még tovább bosszantva Robint azzal, hogy úgy hangzott, mintha egy vidám kalandba készülnének belevágni kincses szigettel és patakokban folyó gyömbérsörrel.

*

Mary Padgett próbált az útra koncentrálni, nem pedig a főnökére, aki épp úgy telefonált, mint amikor nagyon igyekszik megőrizni a hidegvérét. Mindazonáltal vetett rá egy pillantást a visszapillantó tükörben. A vezetés tökéletes ürüggyel szolgált neki, hogy néhány másodpercenként rápillanthasson, és kételkedett benne, hogy valaha is ráunt volna a látványra. Jack Butterly tíz évvel idősebb volt nála, épp hogy kezdtek megjelenni az ezüstös szálak sötét, rövidre nyírt hajában és a ráncok ragyogó, szürke szeme körül. Minden múló évvel egyre jóképűbbnek tűnt, miközben Mary mintha egyre láthatatlanabbá vált volna. Szerette a főnökét. Teljes szívéből szerette, és nem olyan „szeretek neki dolgozni” módon, hanem az „azt kívánom, bárcsak bezárná az ajtót, feldobna az íróasztalára, és megkettyintene” módon, így aztán felajánlotta, hogy elfuvarozza őt egy északkeleten lévő szállodába, amikor Jack sofőrje, Fred betegszabadságra ment a hátával – már megint.

Jack már hónapok óta próbált összehozni egy találkozót a japán Chikafuji Sütöde vállalattal, és az egyetlen időpont a naptárban, amikor Mr. Chikafuji és Jack is ráért, szenteste napjának kora reggele volt. Annak ellenére, hogy nagyon lelkes volt a társulással és a közös bucibiznisszel kapcsolatban, Mr. Chikafujit nehezebb volt elkapni, mint egy bezsírozott angolnát, úgyhogy Jacknek esze ágában sem volt elszalasztani a lehetőséget, hogy találkozzon vele, amikor Mr. Chikafuji épp villámlátogatást tesz az Egyesült Királyságban. Mary pedig megragadta a lehetőséget, hogy eltölthessen egy éjszakát egy gyönyörű, négycsillagos vidéki kúriaszállóban Jack Butterlyvel, ám annak alapján, amit a hozzá eljutó beszélgetésfoszlányok sejtettek, a lehetőség, úgy tűnt, hamvába fog halni.

– Igen, én is átugorhatok inkább Japánba, van olyan időpont, amikor… Május? Mr. Chikafuji nem érne rá korábban? Ó, értem, nagyon elfoglalt, igaz?

Jack akkora bosszúsággal bontotta a hívást, amekkorát csak egyetlen ujjával ki tudott fejezni. Egy olyan hívás befejezése volt ez, ami jobban illett volna egy nehéz asztali telefonhoz, aminek jól le lehet csapni a kagylóját.

– El tudod ezt hinni? – kérdezte Jack. – Chikafuji Brüsszelből érkező járatát törölték, úgyhogy inkább visszamegy Japánba, és nincs már hely a naptárában személyes találkozóra egészen májusig. Akár vissza is fordulhatnánk. Bah! – Nevetős horkantásában nem volt semmi derültség.

Mary nem javasolta, hogy videóhívást kellene tartaniuk. Már megtanulta az évek során, hogy Jacknek szüksége van a személyes találkozás teljes körű élményére ahhoz, hogy az esemény esszenciáját magába szívva kialakíthassa az első benyomás által meghatározott kapcsolatot egy-egy potenciális ügyféllel, különösen egy Mr. Chikafuji-kaliberű kliens esetében, és állította, hogy ezt nem lehet megtenni a képernyőn keresztül. Mary úgy vélte, ebben az esetben igazán tehetne egy kivételt, látva, hogy Mr. Chikafujit mennyire nehéz személyesen utolérni, de inkább csendben maradt, nehogy tovább fokozza főnöke rossz hangulatát. Tudta, hogy Jack jó pár embert képes megrémiszteni. Impozáns fizikumú, magas, széles vállú férfi, olyan alkat, aki megáll a saját lábán, és kifogástalan magániskolai akcentussal beszél, melytől mindazok, akiknek hiányos az önbizalmuk, hajlamosak alsóbbrendűnek érezni magukat. Kemény akaratú, keményen dolgozó üzletember, aki hisz a termékében, és úgy lengi körül a magabiztosság, akár egy drága kölni. Az arca alapvetően komoly kifejezést öltött; Mary hallotta, hogy néhányan azt sutyorogták, ha elmosolyodna, össze is roppanna az ábrázata, mint az edzett üveg, de Mary szerint ez nem igaz, és mindennél jobban vágyott rá, bárcsak ő lehetne az, aki mosolyra bírja. Őt a legkevésbé sem ijesztette meg, mert úgy tudott olvasni benne, akár a kedvenc könyvéből, és tudta, hogy a merev, simára csiszolt felszín alatt egy magányos, sebezhető, szomorú és zavarodott valaki rejlik.

Mary finoman rálépett a fékre, és érezte, hogy a Maserati enyhén csúszkálni kezd, ahogy próbálja tartani az utat. Nem voltak más autók a láthatáron, de Mary már abban sem volt biztos, hogy meddig tart az út, és hol kezdődik az árok. Tett egy megfontolt Y kanyart, és elindult visszafelé az úton, amin addig haladtak: friss keréknyomaikat már félig be is temette a hó. Próbált a vezetésre fókuszálni, és nem azon lamentálni, hogy elúszott a nagy lehetősége, hogy Jack végre más színben lássa őt, túl a személyi asszisztensen, aki kávét szokott hozni neki, fogadja a hívásait, rendezi a naptárát és intézi a vegytisztítós ruháit.

Még egy lenyűgöző ruhát is vett, kifejezetten arra a vacsorára, amit együtt költöttek volna el a hotel éttermében. Gondosan választotta ki, hogy a legjobbat hozza ki karcsú alakjából, színe kontrasztban álljon hosszú, világosszőke hajával, és kiemelje nagy, zöldeskék szemét. Piros, magas sarkú velúrcsizmát is vett hozzá, ami anélkül nyújtotta meg százhatvan centis magasságát, hogy nehezére esett volna járni benne. Majdnem egy egész hónapnyi fizetését eltapsolta az öltözködésre ennek az egyetlen estének a kedvéért; ostoba hazardírozás volt. Hál’ istennek, még mindig a szatyorban voltak a címkékkel és matricákkal, úgyhogy kérhet pénzvisszatérítést. De nem akarta visszakapni az árukat, viselni akarta őket, és az estéjét akarta a Tynehall Country Hotelben, hogy felnyissa végre Jack szemét.

Tudta, hogy ez egy „most vagy soha” pillanat, ami most inkább úgy tűnt, soha nem jön el, köszönhetően a megbízhatatlan Mr. Chikafuji és az átkozott időjárás szerencsétlen együttállásának. Bár sejtette, hogy ez az egész túl jó, hogy igaz legyen: egy minden költséget fedező este egy puccos szállodában, ahol Jack csak az övé lett volna teljes huszonnégy órán keresztül. Apukája egyik mondása a sok közül úgy szólt, hogy ha valami túl jól néz ki ahhoz, hogy igaz legyen, akkor az valószínűleg hamis, és az öregnek megint csak igaza lett. Mary hangosan felsóhajtott, aztán gyorsan ellenőrizte a tükörben, hogy Jack meghallotta-e, de a főnökét túlságosan lefoglalta az aktatáskájában kotorászás ahhoz, hogy felfigyeljen rá.

Mary egyenletesen haladt tovább az úton. Az apja tanította meg őt és a testvéreit vezetni egy közeli mezőgazdasági területen, amikor tizenöt évesek voltak. Mire tizenhat lett, már be tudott farolni a sarkokon, és bármilyen autóval képes volt úgy bánni, akár egy zsaru, aki a drogdílert a sztráda rossz oldalán is üldözi. Sokkal jobban vezetett, mint Fred, aki hajlamos volt úgy nyomni a pedálokat, mintha épp egy csótányt taposna el ólomcsizmában. Már Jack apjának is ő volt a sofőrje, úgyhogy inkább azért alkalmazták, mert összeköttetése volt az öreg fiúk klubjával, mintsem a képességeiért, és ez Reg Butterlynél megszokott volt. Mary a GPS-re nézett, amikor azt az instrukciót hallotta, hogy térjen le az autópályáról a következő lehajtónál, és kövesse az A379-est Exeter felé. A kijelzőn egy délnyugati vidéket ábrázoló térkép volt, aminek a közelében sem jártak. Még a legújabb Maseratiknál is előfordulnak bakik, gondolta. Szerencsére tudta, hogy nagyjából jó irányba halad, vissza Dél-Yorkshire-be, és nem Devon felé. Sajnos.

Kevesebb mint egy kilométert megtéve Mary észlelte, hogy előttük probléma merült fel egy kőomlás formájában. A hó súlya bizonyára meglazította a köveket és sziklatömböket a domboldalon, pont azon a szerencsétlen szakaszon, ahol az út egysávossá szűkült. Nem volt lehetőség az akadály kikerülésére, ezt már messziről is meg tudta állapítani. Jack figyelme is a szélvédő keretezte jelenetre terelődött, amikor érezte, hogy lassul a kocsi.

– Ó, kérlek, mondd, hogy ez nem igaz!

– Vissza kell fordulnom – jelentette be Mary a nyilvánvaló helyzetet. Mi mást tehettek volna? Az út teljesen el volt zárva.

– Egek, ez a havazás tényleg durva, mi? – jegyezte meg Jack. Időnként eddig is fel-felemelte a fejét, és kipillantott szemügyre venni az időjárást, de a gondolatai inkább a Chikafujinak szóló prezentációja körül forogtak; most viszont már látta is a nagy fehérséget. – Azt hiszem, észszerű lenne megállni az első helyen, ahol tudunk, Mary.

Mary ismét csinált egy hátraarcot, és megint Tynehall felé tartott, habár képtelenségnek tűnt, hogy eljussanak odáig. Kell, hogy legyen valami a közelben. Végtére is Yorkshire-ben vannak, nem a sarkvidéki tundrán, még ha úgy is néz ki. Aztán az előtte elterülő fehérség közepette kiszúrt egy nyíl alakú, fa jelzőtáblát a bal oldalon, ami egy szemben lévő elágazásra mutatott, mely nem szerepelt a GPS-en, rajta durva fekete betűkkel pedig az állt: Figgy Hollow 1,2 km. Nem emlékezett rá, hogy látta volna már ezt a táblát, pedig kétszer is áthaladtak ezen a ponton, igaz, akkor még nem is keresett menedéket.

Fogalma sem volt, hogy mi lehet az a Figgy Hollow, egy szép kilátóhely vagy egy farm; abban bízott, hogy egy falucska lesz vendégszerető hotellel és a kandallóban ropogó meghitt tűzzel, s mindenesetre attól tartva, hogy esetleg nincs semmi más a környéken kilométereken át, inkább megkockáztatta, és elkanyarodott jobbra. Aki mer, az nyer. Újabb gyöngyszem édesapja közmondásgyűjteményéből.

3. fejezet

Luke Palfreyman azt kívánta, bárcsak megbízható négykerék-meghajtásújában utazna a selyemfiús, veterán Aston Martin DB5 helyett, ami nem hozta a legjobb formáját a havas körülmények között, különösen egy ilyen ultrabrutál hóviharban, ami mintha az új jégkorszak beharangozója lett volna. Ő pedig sajna nem volt James Bond, úgyhogy a kocsi nem növesztett hirtelen szárnyakat – vagy még inkább síléceket –, hogy zökkenőmentesen eljuttassa őt úti céljáig; helyette be kellett érnie a manuális vezetéssel és az imádkozással, hogy biztonságban odaérjen, ahol lennie kell. Az elmúlt néhány évet azzal töltötte, hogy próbálta elsajátítani az észszerű és célszerű viselkedés művészetét – leszámítva az 1960-as álomautó megvásárlását –, hogy aztán hirtelenjében a semmi közepének bibircsókos valagára tartson, csak mert a drágalátos neje csettintett egyet az ujjacskájával. Vagyis nemsokára már csak az exneje, hogy pontosan fogalmazzunk. Nem állna távol a hihetőség határától, hogy Bridge mesterkedése idézte elő ezt az időjárást, csak hogy még több kellemetlenséget okozzon neki. Kevés dolog alakult jól Luke számára, ha a felesége is érintett volt benne: Bridge egy két lábon járó átok, pont az ellentéte a mostani menyasszonyának. Carmennel minden olyan könnyű, minden megy magától, vele úgy csordogál az élet, akár egy békés folyó, míg Bridge mellett egy örvény, tele piranhákkal.

Válaszolhatta volna azt is Bridge kiabálós üzenetére (MŰSORVÁLTOZÁS! TÉRJ LE A FIGGY HOLLOW FOGADÓ FELÉ AZ A7501-ESRŐL, WHITBYTŐL DNY-I IRÁNYBA! KÉRDEZD SIRIT, HA A GPS NEM TALÁLJA!), hogy inkább egy másik alkalommal intézzék ezt a dolgot, például egy kevésbé veszélyes és jóval észszerűbb időpontban, de tudta, milyen sokat jelent Carmennek, hogy az új évet már úgy kezdhessék, hogy a dolgok végre előremozdultak az örökkévalónak tűnő holtpontról. Ahogyan azt Bridge megjósolta, navigációs ketyeréje nem ismerte fel a Figgy Hollow nevet, ami elég fura volt, és ha Siri nem segítette volna ki, tekintélyes magánvagyonában mert volna fogadni rá, hogy ez az egész csak Bridge újabb hülye játszadozása. A neje mindenki másnál jobban képes volt a bőre alá férkőzni: mint egy hegyes, vékony szálka, aminek sikerült elég mélyre fúrnia magát, hogy egy csipesszel már ki se lehessen rántani, hanem komoly bemetszésre legyen hozzá szükség. Luke érezte, hogy az elmúlt napok rideg alapbeállítása percről percre oldódik, és bár nem akarta, hangosan felnevetett. Tényleg nincs még egy Bridge-hez hasonló a földön. Luke felnézett a vastag, szürke felhőrétegre a szélvédőn keresztül, arra számítva, hogy ott találja őt, amint egy seprűnyélen köröz, kárörvendő varjúként nevetve.

A havazás a semmiből jött; bármennyire is lehetetlennek tűnik ez napjainkban, mégis így történt. Luke fél órája volt úton, amikor rázendített, havas esőcseppek kezdtek szállingózni a szélvédőjére, elmaszatolva a látóterét. Öt percen belül havazásba váltott, tíz perc múlva pedig a hó máris kezdett megmaradni a vidék felkészületlen úthálózatán. Ahogyan mindenki más, Luke is azt feltételezte, hogy csupán egy kis hózáporról van szó, ami majd gyorsan elolvad, de a pelyhek csak hullottak rendületlenül, egyre sűrűbben, a forgalom pedig egyre csak lassult. Az lett volna az egyetlen értelmes megoldás, ha átütemezik a találkozót, de Luke-nak muszáj volt végre tényleg beindítania ezt a válást. Nem akart úgy nekivágni az új évnek, hogy ez a dolog Damoklész kardjaként lóg a feje fölött, miközben azt tervezte, hogy nyár végéig újranősül. Össze kell csomagolnia a régi életét az óévvel együtt, és ehhez személyesen kell találkoznia Bridge-dzsel. Mindkét dologban eltökélte, hogy nem állíthatja meg semmi. Semmi!

*

Bridge odaemelte poharát a fejre állított üveg adagolójához, felnyomta, és addig állt ott, amíg egy dupla brandy nem csordogált az üvegbe. Határozottan nem volt senki a fogadóban, pedig hangosan felkiabált egy-egy „halihó”-t a lépcsőn és a bár mögötti részre. Még a pincébe vezető lépcsőn is megállt, és lekiabált a fekete némaságba, de a saját visszhangja sem köszönt vissza neki.

Valakinek azonban itt kellett járnia mostanában, mert a bár tip-top volt, az asztallapok csillogtak, és a polírozó illata halványan még mindig ott lebegett a levegőben. Állt bent egy hatalmas kandalló, benne felhalmozott fahasábokkal, készen a begyújtásra, kétségkívül a karácsonyi vacsorára érkezőknek. Egy nagy karácsonyfa foglalta el a szoba egyik túlsó sarkát, sűrű zöld ágai a girlandokra, angyalhajra, díszekre és égősorokra vártak, melyek még türelmesen pihentek egy kartondobozban, együtt a papírlánchoz való színes csíkokkal teli tasakokkal, melyeket majd rajzszögekkel erősítenek fel a mennyezeti gerendákra. Ilyeneket még Bridge is készített anno az iskolában, egyik végükön ragasztócsíkkal, aminek rémes íze volt. Egy másik emlék is az eszébe villant: ahogy ül a földön egy ilyen lánccal ügyeskedve, a tűz előtt, amit olyan fával tápláltak, melyet illegálisan gyűjtöttek a közeli parkból, mert túl csórók voltak ahhoz, hogy vegyenek. Ő és Luke, aki odahajol hozzá, összenyomva a láncot, miközben csókolózni kezdenek, letépve egymásról a ruhát, aztán szeretkeznek, amitől a fenekét csúnyán kidörzsölte a szőnyeg. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse ezeket a képeket, gyorsan visszahívva rájuk a Joseph Street-i általános iskolai papírlánckészítést, amikor Michael Butler mellett ült, aki állandóan az orrát túrta, és minden lehetséges felületre rákente, amit talált, eltekintve a zsebkendőjétől.

Leült az egyik asztalhoz, a három ablakból a középső mellé, és kortyolt egyet a brandyből, majd kivette telefonját a táskájából, amin két nem fogadott hívást talált Bentől. Megcsörgette, de elsőre nem kapcsolt a vonal. Megpróbálta újra.

– Jól vagy? Hála az égnek! – vette fel Ben. – Hol vagy?

– Odáig nem jutottam el, ahova indultam, úgyhogy kellett tennem egy kitérőt. Egy pubban vagyok, biztonságban, nem kell aggódnod.

– Luke is ott van veled?

– Még nem. Gondolom, úton…

– Mit mondtál? Szakadozik.

– GONDOLOM, ÚTON VAN IDE.

Luke itt lesz, ezzel kapcsolatban szemernyi kétsége sem volt. Sok mindent lehetett rá mondani, de hogy megbízhatatlan lenne, azt nem. Nos, legalábbis mostanában. Ráadásul Bridge tudta, mennyire szeretné ő is, hogy haladjon ez a válás. Tűzön-vízen áthajtott volna érte, nemhogy az új Szibérián.

– Bárcsak inkább egyenesen hazajöttél volna! – Az aggodalom súlya Ben hangjában mosolyt csalt Bridge ajkára.

– Lehet, hogy így is teszek, ha tudom előre, hogy ez fog történni – felelte, de nem volt benne biztos, hogy ez feltétlenül igaz is.

– Eszedbe se jusson, hogy megpróbálsz ebben az időben még ma este hazavezetni! – figyelmeztette Ben, amit kétszer is meg kellett ismételnie, mert a hangja folyton recsegésbe, majd némaságba foszlott.

– Ígérem neked, hogy nem fogok – válaszolta Bridge. – Még az őrületen innen vagyok.

– Mi?

– Mondom, nem fogok. Szörnyű a vonal.

– De veled minden rendben?

– Igen, fedett helyen vagyok, és biztonságban.

– Helyes. – Bridge érezte, ahogy Ben megkönnyebbült sóhaja a fülébe suttog.

– Később még felhívlak, hogy tájékoztassalak, hogy megy a találkozónk.

– Nem hallak, Bridge. Halló? Hall…

Megszakadt a vonal. A modern technológia remek dolog, amíg éppenséggel működik. Próbálta újraindítani a hívást, de nem járt szerencsével. Küldött egy sms-t, ám az üzenet sem ment át. Észrevett egy régimódi tárcsázós telefont a bárpulton, pompás, mustársárga árnyalatban. Felvette a kagylót, de nem hallott semmit; úgy tűnt, a vezetékes vonal is megboldogult.

Nem, semmiképp nem fog hazavezetni ma este, ha továbbra is így szakad a hó, de legalább el tudta ezt mondani Bennek, és azt is, hogy ne izguljon, mert különben aggódna, áldja meg az ég! Édes, gondoskodó ember volt, Bridge pedig szerencsés, hogy maga mellett tudhatta. Szerencsésebb, mint Ben, hiszen Bridge nagyon is tisztában volt vele, hogy elsősorban azért vette elő a telefont a táskájából, hogy megnézze, Luke nem kereste-e, nem pedig azért, hogy megmondja Bennek, hogy jól van. Luke már megint ott van a fontossági lista legelején a fejében, és Bridge utálta, hogy ez a helyzet. Minél hamarabb megteszik, amit meg kell tenniük, és lezárják az ügyüket, annál jobb.

Ha itt kell maradnia ma estére, hát legyen! Egy kis szerencsével éjszaka olvadni fog, ő pedig megbocsátja majd ezt az apró kellemetlenséget, és másnap éjfél előtt már a saját ágyában fekhet, nehogy a Mikulás kihagyja a házát. Magában jót kacagott ezen a gondolaton. Szenteste gyerekként mindig ágyban volt már éjfél előtt, de úgy tűnt, a Mikulás zsákja kiürült, mire az ő kéményéhez ért. Évről évre mindig egy kicsivel csökkent a létezésébe vetett hite, amíg kilencévesen el nem veszítette teljesen. Ám egy napon találkozott Luke Palfreymannel, és akkor az összes elveszett karácsonya az ölébe pottyant egyetlen csillogó, cukorpálcaízű, girlandba tekert, óriási csomagban.

Kortyolt még egyet a brandyjéből, a legapróbb zajok után hallgatózva a néma csendben. Kell, hogy legyen valaki ezen az istenverte helyen. Letette a poharát, elhatározva, hogy belefog az épület alaposabb átkutatásába, kezdve a bár mögötti területtel, ahol talált egy keskeny kis konyhát meg egy belőle nyíló, kamrának látszó helyiséget. Bár odabent sem volt senki. A női és férfimosdó ugyanúgy nézett ki, leszámítva a falukat, ami az egyikben rózsaszín, a másikban kék volt. Mindkettőben állt egy-egy vécéfülke, egy mosdókagyló és egy tál fűszeres potpourri, mely diszkréten illatosította a helyiséget. Ahogy Bridge megpillantotta magát a tükörben, rájött, hogy kiegyenesített frizurája nem őrizte meg tartását az odakint tett felfedezőútja után, hanem visszatért természetes göndörségéhez, amitől kevésbé látszott komolynak, inkább tűnt hétköznapian lezsernek, pedig ezen a napon nem ilyen benyomást szándékozott kelteni. Otthagyta a mellékhelyiséget, és felment a keskeny, meredek lépcsősoron, amely úgy nyikorgott és nyöszörgött, mintha tiltakozna mind az ötvennégy kilója miatt.

Még mindig „halihó”-val szólongatva benyitott az ajtókon, és egyesével ellenőrizte a három hálószobát odafent: kettőben dupla, a harmadikban egy franciaágy állt, mindegyik bevetetlenül; a szobákhoz tartozott egy-egy fürdő is zuhanyzóval. A dekoráció retró babaházat idézett: sötét rózsaszín padlószőnyegek, virágos falak és függönyök; a vécék tetején abroncsszoknyás, horgolt babák ültek, eltakarva egy-egy toalettpapír-tekercset, és elszórtan még több tálka volt kihelyezve abból a fűszeres karácsonyi potpourriból, de összességében inkább keltett bájos hatást, mint hányingert. A tulajdonos gondoskodott róla, hogy biztosítsa a vendégei kényelmét, mivel mindegyik szobában állt egy-egy bársonykárpitozású szék egy asztal mellett, amin sokszor forgatott könyvek választéka hevert, az öltözőasztalkán egy doboz pasztellszínű papír zsebkendő egy tálcányi egyszer használatos piperecikkel, az éjjeliszekrényeken pedig egy-egy vékony jegyzettömb és toll, melyeken a Figgy Hollow Fogadót ábrázoló vonalrajz szerepelt. A folyosó végi hálóval szemben egy kisebb negyedik szoba tele volt takarókkal, párnákkal, lepedőkkel, törölközőkkel, még több olyan aprócska szappannal és tusfürdős meg samponos flakonocskával, egyenként csomagolt fogkefével, minitubusos fogkrémmel, jegyzettömbökkel, tollakkal, írólapokkal, borítékokkal, többdoboznyival abból a színezett papír zsebkendőből, és temérdek vécépapírral. Lehet, hogy nincs senki a környéken, de a dolgok jó oldalát nézve legalább akad elég piperecikk, hogy átvészelje akár májusig is, ha igazán rosszra fordulnának a dolgok.

Bridge visszament a földszintre, s mivel az agya kezdett teljes mértékben éber és figyelmes túlélőmódba kapcsolni, most olyasmiket is észrevett, amiket eddig nem: a világítást a falon, amit úgy alakítottak ki, hogy régi olajlámpákra hasonlítson, a fagerendákat, amelyek valószínűleg eredetiek voltak, tekintve hogy a mennyezet már helyenként megereszkedett, és a falakat sem olyasvalaki építette, akinek lett volna a keze ügyében függőón. Bridge általában utálta ezt a viktoriánus színpalettát a gesztenyebarnás-vöröses, nyomasztó árnyalataival, de a falak mélyvörös festése itt jól harmonizált az élénk fehér fényű dísz- és szegélylécekkel, talán azért, mert szakszerű munka volt, és nem csak úgy felkente valami vén fószer az utcából, akinek aztán pár korsó sörrel fizettek. A bárrész nem volt olyan nagy: tizenkét sötét, szögletes faasztal várta, hogy kiszolgálja a szintén fából készült székek, párnázott padok vagy szegecselt bőrborítású, füles karosszékek vegyes szelekcióján helyet foglaló vendégeket. A sötétbarna és vörös szőnyeg látott már szebb napokat is, de legalább visszafogottan terült el az ember lába alatt anélkül, hogy felhívta volna magára a figyelmet, hagyva, hogy az enteriőr többi eleme arassa le a babérokat, különös tekintettel a masszív kandallóra. Ha létezik olyan hely, ami kifejezetten ideális a Mikulás látogatására, hát akkor ez az.

Egy régi hifitorony is állt a karácsonyfa mellett, ami kazettás magnóként és rádióként is üzemelt. Bridge bedugta a konnektorba, bekapcsolta, és a gombjával babrálva próbált ráhangolni egy rádióállomásra, amiből megtudhatná a híreket.

– …a meteorológiai szolgálat nem adott magyarázatot arra, hogy miért nem sikerült előre jelezniük a sarkvidéki időjárási körülményeket, de figyelmeztetést adtak ki, hogy senki ne hagyja el az otthonát, maradjanak odabent…

Na ne mondd! – pufogott magában Bridge. Kikapcsolta a rádiót, és arra gondolt, hogy Luke most már bármelyik pillanatban megérkezhet a fogadóhoz. Itt lesznek behavazva, csak kettesben. Ez így nem lesz jó. Ez így nagyon nem lesz jó.

4. fejezet

Bridge már több mint egy órája ott volt, egy régi, megsárgult újságot olvasgatott, amit egy kupac régi magazin közül vett elő, a kandalló mellől, amikor egy autó hangja elvonta gondolatait a gennyedző sebről, melynek neve Luke Palfreyman volt. Látta, hogy odakint egy lenyűgöző, pávakék Range Rover araszol be lassan a parkolóba. Szép. Bár meglepő. Úgy képzelte, hogy Luke a veterán Aston Martinnal fog begurulni, amiről mindig mondogatta, hogy venne egyet, ha megnyerné a lottót. Lehet, hogy nem nyert milliókat, de az biztos, hogy megkereste rá a pénzt az elmúlt öt évben a vega burgereit árulva. Bridge gyorsan a táskájáért nyúlt, kivette a tükrét, és felfrissítette vörös rúzsát. Már évek óta ugyanezen árnyalat mögé rejtőzött, mely a Pénzes Picsa fantázianevet viselte. Nem illett lángvörös hajához, tudta jól, de erősnek látszott tőle, mint aki a kezében tartja a gyeplőt, még ha nem is érezte így. Mint most is.

Sebtében megfésülködött, remélve, hogy helyreállíthatja haja mesterségesen kiegyenesített pompáját, de ez már hiú remény volt. A kinti Range Roverre fordította figyelmét, és észrevette, hogy ül valaki az utasoldali ülésen. Csak nem hozta el magával Carment, a spanyol nőcit is? A válás megbeszélésére biztosan nem! Bár ez pont az a fajta szemét trükk, amit Luke be is vetne: ketten egy ellen. Bridge érezte, hogy fokozódik a dühe, és felkészült, hogy belső harcos hercegnőjét előhívva induljon csatába.

Az autó beállt a Porschéja mellé, és kiszállt a sofőr: egy magas, erős testalkatú férfi, aki Bridge durva becslése alapján az ötvenes éveiben járhatott, és élénk narancssárga dzsekit viselt felhajtott kapucnival. Csúszkálva és botladozva a csomagtartóhoz ment, hogy kivegyen egy nagy táskát, aztán az utasoldali ajtóhoz botorkált, hogy kinyissa egy idősebb, vékonyabb úriembernek, aki ugyanolyan stílusú sídzsekit viselt, csak fehérben, rajta színes pacákkal. Egymásba kapaszkodtak, ahogy átküzdötték magukat a hópelyheken keresztül a fogadó ajtaja felé, hálásan esve be rajta, magukkal hozva a kinti hideget.

– Hála istennek! – kiáltott fel Narancsdzseki, letéve a táskát, majd lerázta magáról a havat, ami megült rajta. Aztán észrevette Bridge-et. – Üdv! – mondta udvariasan, miközben a tekintete rászegeződött a Bridge előtti asztalon álló brandyre. – Hát nem rémes ez az idő?! Lefogadom, hogy az most különösen jólesik itt üldögélve, bentről nézve, hogy mi folyik odakint.

– Önöké a fogadó? – kérdezte Bridge, készen a betörésért való bocsánatkérésre.

– Nem, mi csak megfáradt utazók vagyunk – felelte az idősebb férfi, nehézkesen lezuttyanva egy párnázott padra.

– Akkor maga nem itt dolgozik? – kérdezte Narancsdzseki, hátrasöpörve kapucniját, kicipzározva a kabátját.

– Nem. Én is egy megfáradt utazó volnék.

– Akkor szerencsés, hogy idetalált, ahogy mi is. Bele se merek gondolni, hogy mi történt volna, ha nem így alakul.

A férfi odalépett a bárhoz.

– Nincs itt senki – mondta Bridge. – Úgy tűnik, a hely csak előre foglalt vacsorákra van nyitva. Ezt magamnak töltöttem, ha esetleg ezen tűnődne. Tekintve a körülményeket, majd utólag elszámolunk.

– Azt akarja mondani, hogy az ajtót csak úgy nyitva hagyták? – kérdezte Narancsdzseki. Az akcentusa összetéveszthetetlenül kelet-londoni volt, a hangja pedig lágy, ami ellentétben állt nagy termetével és borotvált fejével. Bridge mindig is jó volt benne, hogy ráérezzen, ki hová valósi.

– Betörtem – vallotta be Bridge. – Vagy ez, vagy a fagyhalál a kocsiban.

– Jóságos ég! – mondta az idősebb pasas; a másikkal ellentétben az ő hangja kifinomult és gazdag volt, mint egy rumba áztatott gyümölcskenyér. – Meg is halhatott volna, ha nem követ el bűncselekményt. Ahogy mi is, semmi kétség. Drága hölgyem, az adósai vagyunk!

Az úr reakciója kicsalt Bridge-ből egy mosolyt.

Ő is kicipzározta a kabátját, majd kiszabadította karját a kabátujjból. Idősödő úrhoz képest jó sok haja van, gondolta első pillantásra Bridge: őszes sötét fürtjei lágyan omlottak a vállára, vékony arcához pedig jól illett a szakáll-bajusz kombó. Elegáns mellényt viselt, a nyakában pedig egy Chanel selyemsálat. Úgy nézett ki, mint I. Károly és egy idősebb Laurence Llewelyn-Bowen törvénytelen gyermeke.

– Úgy látszik, itt leszünk egy jó darabig, és chipsen fogunk élni, amíg ránk nem találnak majd húsvétkor, a bárpultra dőlve – jegyezte meg a fiatalabb férfi, miközben fogta mindkét dzsekit, és felakasztotta az ajtó melletti fogasra.

– Nos, mivel úgy tűnik, hogy néhány órát egymás társaságában fogunk tölteni, hadd mutatkozzam be: az én nevem Charles – mondta az újonnan érkezők közül az idősebbik. Extravagáns kézmozdulattal a társa felé mutatott. – Ő pedig itt a férjem, Robin.

Házasok, gondolta Bridge, és örült, hogy nem volt alkalma elszólni magát, mert azt hitte, hogy apáról és fiáról van szó.

– Én Bridge vagyok. A Bridget rövidítése, de soha senki nem szólított így. – Senki, akire emlékezni akarnék, egészítette ki egy belső hang.

– Keresek egy kannát, és iszunk egy kellemes csésze teát, jó? – kérdezte Robin.

– Nem, én olyat kérek, amit ő iszik – válaszolta határozottan tiltakozva Charlie.

– Az ki van zárva – vágott vissza Robin.

– Pusztán egészségügyi okokból – mondta mézesmázos hangsúllyal Charlie. – Ó, ugyan már, te vén trotty!

– De csak egy nagyon-nagyon picike adagot – engedett ciccegve Robin.

– Gondolom, az az ön Porschéja a mi kocsink mellett – mondta Charlie, miközben Robin elkiáltott néhány óvatos „hahó”-t a bár körül, arra az esetre, ha Bridge mégsem mondott volna igazat.

– Igen, az enyém.

– Nagyon szép, imádom a piros színét. De ha a sejtésem nem csal, nem bírta túl jól a hóban.

– Fabatkát sem ér – válaszolta Bridge, arrébb csusszanva, hogy Charlie-val szemben foglaljon helyet az asztalnál, remélve, hogy kicsit melegebb lesz, ha távolabb húzódik az ablaktól. – Szerencse, hogy eddig eljutottam, mielőtt felcsavarodtam volna egy fára, vagy maga alá temetett volna egy hótorlasz.

– Na, és mi szél hozta erre?

– Találkozóm volt valakivel – felelte Bridge anélkül, hogy részletekbe bocsátkozott volna, majd nagyot kortyolt a brandyjéből. Az ittléte okának puszta gondolata képes volt rávenni őt az ivásra.

– Ó, jaj, remélem, az illetőnek is sikerült menedéket találnia valahol! – mondta Charlie.

– Én is remélem – értett egyet Bridge, bár nem volt róla meggyőződve, hogy Luke tényleg így tett. Túl fontos volt ez neki. Túl fontos volt neki, hogy kipiszkálja őt az életéből.

Robin bement a bárpult mögé. Fogott két poharat, az egyiket a brandy, a másikat a malátawhisky adagolója alá tartotta, majd a brandyt tartalmazó poharat türelmetlenül várakozó partneréhez kézbesítette. Charlie felemelte a poharat, magába szívta a szesz illatát, és felsóhajtott.

– Ó, drágám, de rég is volt már! – mondta az italnak címezve, mielőtt belekortyolt.

Robin az ablakhoz sétált, kibámulva a sötét égre és hólepte tájra. Még mindig pénzérme nagyságú pelyhekben hullott a hó.

– Úgy látszik, itt kell maradnunk éjszakára – jegyezte meg.

– Van három hálószoba az emeleten – mondta Bridge. – Az ágyak nincsenek bevetve, de akad bőven takaró és ágynemű. Kicsit körbeszaglásztam.

– A távolban fényszórókat látok – jelentette be hunyorítva Robin.

Bridge szíve áruló módjára megdobbant a mellkasában, mintha arra készülne, hogy kiugorjon onnan, és leterítse a vörös szőnyeget. A szívek időnként szörnyen gyerekesek tudnak lenni.

– Pompás kis autó – folytatta Robin. – Azt hiszem, egy Maserati. Gyönyörű smaragdzöld.

Luke-nak kell lennie, gondolta Bridge. Nemcsak, hogy Maserati-típusú fickó, de mindig is rajongott a zöld autókért.

Robin tovább folytatta a kommentárját:

– Igen, be is hajt. Egy férfi és egy nő, amennyire látom, hacsak nem csal a szemem.

Luke és Carmen, gondolta Bridge. Remek!

Charlie a telefonjával babrált.

– Nincs térerő.

– Se térerő, se internet. Nekem még pont sikerült elérni valakit, hogy jelezzem, biztonságban vagyok, de aztán megszakadt a vonal, és utána már nem is tudtam visszahívni – mondta Bridge. – Van egy telefon a bárpulton is, de a vezetékes vonal is süket.

Robin otthagyta helyét az ablak mellett, hogy ajtót nyisson az újonnan érkezőknek. Egy fiatal, szőke nő sietett be, akit egy férfi meg egy tonna hó követett, mintha az időjárás is velük együtt szeretett volna menedékre lelni. A süvítő szél üvöltve tiltakozott, ahogy Robin megpróbálta kizárni. A férfinak nagyon sötét haja volt. Határozottan nem Luke volt az.

– Hála istennek, hogy nyitva van ez a hely! – mondta nem-Luke.

– Nem volt nyitva, ennek a fiatal hölgynek be kellett törnie – felelte Robin, Bridge felé biccentve.

– Egyértelmű vészhelyzet volt – tette hozzá gyorsan Bridge védekezően. – Nem úgy tűnik, mintha kinyitnának a következő két napban, legalábbis én így értelmeztem az ablakba kirakott üzenetet.

– Őrület, ami odakint van – mondta a szőke, letéve táskáját és egy piros bőröndöt, hogy lehámozza hosszú hajának halvány bőrű, csinos arcára tapadt tincseit.

Bridge agya gyorsan felmérte az embereket, mindig is ilyen volt: a szőke nádszálkarcsú és fiatal, nem az a típus, aki a jelenlegi trendeknek megfelelő meztelencsiga-szemöldököt, pókláb-szempillákat és felfújt ajkakat részesítette volna előnyben, amit üdítő volt látni. A férfi magas volt, azzal a fajta testfelépítéssel, ami azt sugallta, hogy szokott edzőterembe járni, de nem megszállott módon. Sötét haja épp annyira volt rövidre vágva, ahol már látszott a göndörsége, a szeme világosszürke, az arca inkább vonzó, mint jóképű, talán egy régi rögbisérüléstől enyhén ferde orral. Bridge eltűnődött, vajon milyen viszonyban lehetnek egymással: testvérek, barátok? Nem érzékelte a szerelmespárok kisugárzását, de jól néztek ki együtt.

– Meg kellene húznunk itt magunkat egy-két órára, amíg alább nem hagy ez a havazás, aztán majd megpróbálunk hazajutni – mondta a férfi kifinomult, magániskolai akcentussal, magabiztos és mély hangszínnel. Utazótáskája, mint azt Bridge megfigyelte, fekete bőrből készült, stílusos volt, és visszafogott.

– Hacsak az otthonuk nincs síelésnyi távolságra, én erre nem vennék mérget – felelte Charlie. – Szerintem bölcsebb azt feltételeznünk, hogy éjszakára itt ragadtak velem. Én Charlie vagyok, ő ott a férjem, Robin, új barátunk pedig Bridge.

– Jack és Mary – mondta Mary, elégedetten ízlelgetve, ahogy kettejük neve cseng együtt.

– Helló! – köszönt Jack az olyan ember stílusában, aki úgy érzi, hogy a bemutatkozás szükségtelen, mivel úgysem lesz itt túl hosszú ideig.

– Az biztos, hogy egy jó darabig nem mennek sehova, úgyhogy a helyükben én levenném a kabátot, és kényelembe helyezném magam – folytatta Charlie.

Mary levette rózsaszín, vízhatlan kabátját, ami Bridge gyanúja szerint inkább volt divatos, mint praktikus darab. Jack, miután rájött, hogy amit Charlie mondott, valószínűleg igaz lehet, szintén levette a kabátját, lerázva róla a nedvességet. Egy vintage Crombie volt; Charlie felismerte, mert volt szeme a stílushoz.

– Szóval önök merre laknak? – kérdezte Charlie.

– Egy Oxworth nevű helyen, biztos nem hallott még róla – felelte Jack.

– A dél-yorkshire-i Oxworthben? Azt jól ismerem. Ami azt illeti, Yorkshire minden zegét-zugát ismerem. Én Whitbyben születtem. Volt egy Penistone-ban élő nénikém, akihez gyakran jártunk látogatóba, az nincs messze Oxworthtől, igaz? – válaszolta Charlie, majd ismét kortyolt egyet a brandyjéből, élvezettel ringatózva kicsit ültében.

– Így van – mondta Mary, felakasztva a saját kabátját és Jackét is. – Nagyon közel van Penistone-hoz. Milyen kicsi a világ!

– És maga, kedves? – kérdezte Charlie Bridge-től. – Nem tudom hová tenni az akcentusát.

– Én eredetileg Derby mellől származom – felelte Bridge, akinek az elmúlt évek során semlegessé csiszolódott az akcentusa. Kezdetben kényszerítette magát, hogy így beszéljen, de most már természetesen jött. A Bridget név és a vele járó akcentus egy olyan múlthoz tartozott, mely iránt kevéssé táplált gyengéd érzelmeket.

– Ez a hó meg fog maradni, és ha jól sejtem, egy ilyen út jócskán az útkarbantartók fontossági listájának végén lehet – mondta Robin az első ablak mellől, ahol igyekezett átmelegíteni a lábát a falra szerelt, régimódi radiátorból áradó minimális hővel. – Azokból a szemben lévő házikókból nem jön semmi fény, ugye?

– Mind üres – felelte Bridge. – Elsétáltam oda, mielőtt fogtam volna a csavarhúzót, hogy megbütyköljem az ajtózárat. A templomban sincs senki.

– Akkor nem sok esély van rá, hogy takarítsanak errefelé, igaz? – vélekedett Robin. – A hókotrók a főutakra fognak koncentrálni, nem ilyen egysávos kis vidéki utakra.

– Nekem találkozóm lesz holnap ebédidőben, amit nem hagyhatok ki – szögezte le Jack.

– Nos, akkor jobban teszi, barátom, ha imádkozik a gyors olvadásért, vagy még inkább egy csodakocsival érkező autómentőért. – Amilyen ütemben szakadt a hó, Robin számára a második opció tűnt valószínűbbnek.

– Nekünk már félúton kellene járnunk a Cairngorm-hegység felé, hogy ott töltsük a karácsonyt – mondta Charlie. – Ötcsillagos hotel, és annyi havat ígértek, mint égen a csillag, csak hát odafenn most nincs egy deka hó sem, mert mind ide hullott. Megkergült a világ.

– Én azt hittem, mindenki inkább a globális felmelegedés miatt aggódik, és nem az ilyesmi miatt – jegyezte meg Mary.

– Én most el tudnék viselni egy kis globális felmelegedést. Nincs itt valami meleg, ugye? – kérdezte megborzongva Charlie.

Robin azonnal ugrott, hogy biztosítsa férje kényelmét.

– Nem bánják, ha meggyújtom azt a tüzet? – kérdezte.

Mindenki elmormogott egy „Nem”-et vagy egy „Csinálja csak!”-ot.

– Van egy doboz gyufa a kandallópárkányon – intett oda Bridge.

– Köszönöm – felelte Robin. Kivett egy szálat a dobozból, meggyújtotta, majd az összetekert újságpapírhoz tartotta a fahasábok alatt, amíg lángra nem kapott.

– Szóval akkor a fogadós nincs is itt? – kérdezte Jack.

– Nincs, hacsak nem bujkál valahol – válaszolta Bridge. – Átnéztem a helyet, amikor megérkeztem, a pince kivételével, de oda is lekiabáltam, és nem kaptam választ. Egy szó mint száz: nincs itt senki, csak mi.

– Merre van a női mosdó? – kérdezte Mary Bridge-től.

– Megmutatom – felelte Bridge. – Nekem is mennem kell.

– Nem bánod, ha előbb én megyek? – kérdezte Mary, amikor beléptek. – Mindjárt felrobbanok.

– Csak nyugodtan – mondta Bridge.

– Köszi! – Mary besietett, bezárta az ajtót, majd végül megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Ezt már kilométerek óta tartogattam – mondta az ajtón keresztül. – Már a határán voltam, hogy megállok a kocsival a legközelebbi facsoportnál. Iszonyú megalázó lett volna, ha ezért kell félreállnom.

– Te vezettél? – kérdezte Bridge.

– Aha. Szeretek vezetni. Különösen ezt az autót.

– Mennyivel könnyebb a pasiknak, nem? – mondta Bridge. – Irigylem őket, hogy képesek csak úgy kicsapni, és leereszteni. Hová tartottatok?

– Jacknek lett volna egy reggelivel egybekötött meetingje Tynehallban holnap. Az volt a terv, hogy már ma odaérünk, kipihenjük magunkat, megejtjük a meetinget, aztán rögtön utána hazautazunk.

– Tynehall? Akkor nagyon messzire keveredtetek. Az A1-esen utaztatok?

– Igen, amíg egy kamion el nem torlaszolta. Eltereltek, aztán a terelést is elterelték…

– Velem is hasonló történt – mondta Bridge. – Teljesen eltévedtem. Én és a GPS-em.

Mary lehúzta a vécét, kinyitotta az ajtót.

– Az a párod, akivel jöttél? – kérdezte Bridge.

– Jack? Csak szeretném. Hoppá! – Mary mindkét kezét a szájára tapasztotta. – Bocsánat, ezt nem kellett volna mondanom!

Bridge kuncogott, miközben a fülkébe lépett.

– Én egy szót sem szólok. Eskü!

– Jack a főnököm, én csak az alázatos személyi asszisztense vagyok.

– Nincs semmi alázatos a személyi asszisztensi munkában – helyesbítette Bridge. – Ők az olaj a gépezetben. Sok főnök nem is tudja, hogy az „alázatos asszisztenseik” mennyit güriznek értük a színfalak mögött.

– Úgy hangzik, mintha saját tapasztalatból beszélnél – mondta Mary, megnyitva a csapot, hogy kezet mosson.

– Én is az voltam. Egyszer régen. Sok egyéb mellett – válaszolta Bridge. Hosszú volt az egyebek listája: gyári munkás, takarító, mosogató, pultos, telefonos üzletkötő, pénztáros, aukciósház adminisztrátora, a cég tulajdonosának személyi asszisztense… saját ingatlanos cégének a vezérigazgatója.

– Nekem mindig is ez volt a munkám, leszámítva egy szombati beugrós melót a Tescónál – mondta Mary. – De imádom. Nem akarnék váltani. Azt hiszem, én hamar ráleltem a tökéletes állásra. Már hat és fél éve Jacknek dolgozom, mióta leérettségiztem. Illetve – javította ki magát – először két és fél évig Jack apjának, Regnek dolgoztam, aztán amikor ő nyugdíjba ment, és Jack átvette a céget, az ő személyi asszisztense lettem.

– Szóval akkor kábé huszonöt körül lehetsz? – kérdezte Bridge, megvárva a választ, mielőtt lehúzta volna a vécét.

– Aha. Vagyis annyi leszek karácsony napján.

Bridge felidézte az emlékeit: ő reklámfelületeket árusított ennyi idősen. Hosszú munkaórákat dolgozott egy kifogásolható termék eladásán kifogásolható mértékű jutalékért, aztán amikor a többiek már leléptek, ő még ott is maradt takarítani az épületet, hogy legalább valami fizetés látszatát keltő összeget haza tudjon vinni. Kilépett a fülkéből, odament a mosdókagylóhoz, és nyomott egy kis szappant a kezére az adagolóból, mielőtt megnyitotta a csapot.

– Milyen területen dolgozik Jack, hogy ilyen messzire kellett utaznotok egy reggeli találkozó miatt karácsony napján?

– Scone, pogácsabiznisz – válaszolta Mary.

– Scone? – Bridge képtelen volt visszafogni a hahotázó nevetést, ami kiszökött belőle. Arra számított, hogy a válasz legalábbis a nemzetbiztonsághoz kapcsolódó lesz.

– Aha, pogi. Csak scone, semmi más. Butterly’s Scones. Jack nagyapja, Bill alapította. Jack a harmadik generáció, aki vezeti a vállalatot. Mióta ő a nagykutya, olyan magasságokba repítette a céget, amiről az apja és a nagyapja még csak nem is álmodott. Na mindegy, a lényeg, hogy egy japán pékség tulajdonosa felvette velünk a kapcsolatot, hogy kössünk vele üzletet, és már meg sem tudom számolni, hányszor egyeztettem vele találkozót, csak hogy aztán az utolsó percben lemondja. De ma épp Brüsszelből ugrott volna át üzleti ügyben, és sikerült meggyőznöm, hogy szorítson be reggelre egy meetinget Jackkel, mielőtt a gépe felszállna Newcastle-ből, ám ő megint kihátrált. Pont mielőtt megtaláltuk ezt a helyet. Jack most nagyon dühös, és nem mondhatnám, hogy hibáztatom érte.

Bridge füttyentett egyet. Ez az egész nagyon komoly üzletnek hangzott.

– Nem is tudtam, hogy akkora kereslet van scone-okra, hogy egy egész gyár kell hozzá, ami csak ezeket állítja elő.

– Ó, istenkém, de még mennyire! – mondta nyomatékkal Mary. – Teljes kapacitáson kétmillió scone-t tudunk gyártani naponta. És mindenfélét csinálunk, mazsolásat, sajtosat, cseresznyéset, melaszosat, gluténmenteset, vegánt, különböző minőségben és árban, és tartósabbakat is, amiket exportálunk. Huszonnégy órában futnak a gépek a hét minden napján. Szóval van rá kereslet, és egyre csak nő.

Már Bridge nyelve hegyén volt, hogy „váltanotok kéne pár szót az exemmel a vegán scone-okról”, de leállította magát. Miért is kellene szóba hoznia Luke Palfreymant, ha felmerül egy üzleti befektetés lehetősége?

– És te miért vagy itt? – kérdezte Mary, próbálva nem túl feltűnően bámulni Bridge arcát. Nagyon szépnek találta őt mogyoróbarna szemével és merész, piros rúzsával, aminek a tűzvörös hajával ütniük kellett volna egymást, de épp az ellenkezője történt. Elképesztő, hogy egy kis merészséggel mit ki nem lehet hozni az emberből. Az apja is ezt mondogatta neki. Talán egy nap majd neki is lesz hozzá elég bátorsága.

– A férjemmel találkozom – felelte Bridge, még mindig a kezét mosva, Lady Macbeth alaposságával. – Hamarosan már csak az exférjem.

– Ó, értem – mondta Mary, bár nem igazán értette.

– Elég sokáig tartott a házasságunk… leépítése – válogatta meg a szavait körültekintően Bridge. Visszafogott megfogalmazása volt ez egy háború körülírásának. – De végül csak sikerült.

– Az jó, ha a végére mindent el tudtatok rendezni – mondta egy kis mosollyal Mary.

– Abban mindketten egyetértettünk, hogy nem akarjuk, hogy az ügyvédek lefölözzék a kemény munkával megkeresett pénzünket, úgyhogy a vitáink nagy részét a bevonásuk nélkül intéztük, ami nehéz volt, és valószínűleg hülyeség is, de végül sikerült olyan egyezségre jutnunk, ami mindkettőnknek megfelel. Egyikünk sem akar még egy évet elkezdeni úgy, hogy még mindig nem tisztáztunk mindent, mivel mindketten azt tervezzük, hogy inkább előbb, mint utóbb újraházasodnánk az új párunkkal.

– Kicsit könnyebb úgy, ha már mindkettőtöknek van valakije – mondta Mary. – Amikor a nagynéném és a bácsikám szakítottak, a bácsikám szerzett magának egy fiatal és dögös barátnőt, mire a nénikém nagyon keserű és féltékeny lett. Még mindig az, pedig már tíz éve elváltak. Sőt, most még rosszabb, mint akkor volt. Nem tudja elengedni a dolgot.

– Igen, nos, nálunk egyikünk sem akar ilyen lenni.

– Sokkal jobb észszerűen viselkedni, és véglegesen, tisztán elvágni a szálakat – folytatta Mary, olyan bölcsen bólogatva, ami meghazudtolta a korát.

Bridge letépett egy papírtörölközőt, hogy megszárítsa a kezét.

– Tégy magadnak egy szívességet, kedves, és maradj szingli! A ma Szent Györgyeiből lesznek a holnap sárkányai.

Furcsa ezt olyasvalakinek a szájából hallani, aki azt tervezi, hogy újra férjhez megy, gondolta Mary, miközben követte Bridge-et kifelé.

5. fejezet

– Kér valaki kávét? – kérdezte Mary, amikor visszatértek a többiekhez. A tűz már magához ragadta a fahasábokat, az aranyló lángok mohón nyaldosták őket. Odakint rendületlenül hullott a hó, és az egész nagyon ünnepi hangulatot árasztott a bár ablakainak mindkét oldalán. A belső jelenet minden további nélkül felkerülhetett volna egy karácsonyi képeslapra is, ha nem lett volna benne az öt zsémbes, bosszankodó arc, akik közül Jack vitte el a pálmát.

– Igen, kedves, én kérek egyet! Segítsek? – kérdezte Robin.

– Nem, megoldom – mondta Mary. – Azt hiszem, elbírok pár csésze kávéval. – Végtére is ez volt a munkája. Sok kávét kellett főznie, és teasüteményeket rendezgetni tányérokon. De Jack legalább mindig megköszönte, bármennyire is elfoglalt volt, nem úgy, mint az apja, Reg.

– Ha találna némi kekszet is ott hátul, szörnyen hálás lennék! – tette hozzá Charlie egy pimasz, reményteljes vigyorral.

– Koleszterin! – vakkantotta Robin.

– Ó, ne károgj már annyit, te vészmadár! – válaszolta Charlie jóval fiatalabb férje felé legyintve.

– Egyet ehetsz, ha Mary talál – enyhült meg Robin.

– De már éhen halok, a finom vacsorára tartogattam a kalóriákat, amit Aviemore-ban ettünk volna ma este. Csak egy zabkását ettem a benzinkúton. Elvileg juharsziruposnak kellett volna lennie – magyarázta Charlie Bridge-nek. – De szerintem halízű volt. – Vágott egy grimaszt, mire Bridge elnevette magát. Ha már egy elhagyatott fogadóban kellett rekednie, Charlie jó társaságnak bizonyult, gondolta. Jóságos aura lengte körül, és kékeszöld szeme huncutul csillogott.