Amy Chan

Gyorstalpaló szakítás után

Amy Chan

Gyorstalpaló szakítás után

Az összetört szív újraprogramozásának tudománya

Budapest, 2022

Megváltoztattam a neveket és a személyiségjegyeket, amelyek alapján felismerhetők a könyv szereplői, beleértve a táborok résztvevőit is az adataik védelme érdekében. A könyvben említett néhány személy több tábor résztvevőjeként is szerepel.

Bár alapos kutatást végeztem a témában, a könyvben használt információk csak általános oktató célokat szolgálnak, nem helyettesíthetik az orvosi kezelést, a pszichoterápiát vagy a mentális egészséggel foglalkozó szakember tanácsait. Ha depresszióval küzdesz, bántalmazó kapcsolatban élsz, függőséget tapasztalsz, vagy bármilyen egyéb komoly érzelmi betegséget fedezel fel magadon, kérlek, azonnal fordulj szakemberhez.

A mű eredeti címe: Breakup Bootcamp

A mű eredetileg a Dey St. kiadásában jelent meg az Egyesült Államokban.

© Amy Chan, 2020

© Bioenergetic Kiadó, 2022

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-627-9

© Fordította: Seres Noémi

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Dizájn: Michelle Crowe

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva.

Tilos a kiadvány bármely résztét felhasználni, információs rendszerben tárolni, sugározni a kiadó írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek a kritikákban és cikkekben megjelenő rövid idézetek.

A családomnak ajánlom:

Mee Pingnek, Kay Maunak, Alice-nek, Anitának és Paulnak

Tartalom

Bevezetés

1. fejezet: Ez sosem csak az exről szól

2. fejezet: A kötődésed minősége miatt nem tudsz kötődni

3. fejezet: Változtasd meg a berögződéseidet, változtasd meg az életedet!

4. fejezet: Az érzések nem tények (a fájdalom jó)

5. fejezet: Vesd le a szégyen béklyóit!

6. fejezet: Az ábrándok csapdája (az elméd és a szerelem)

7. fejezet: A szerelem új sztenderdje

8. fejezet: Találd meg a benned lévő dominát!

9. fejezet: Titkok

10. fejezet: Boldogan éltek, amíg meg nem haltak 2.0

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

Bevezetés

Amikor a hernyó úgy gondolta, számára vége a világnak, pillangóvá változott.

Közmondás

Kilenc hónapnyi randizás után Adam először mondta ki, hogy szeret.

Tizennyolc hónap randizás után megbeszéltük, hogy odaköltözöm hozzá, majd váratlanul elveszítettem a munkámat.

Huszonnégy hónap randizás után Adam megcsalt.

Nemrég tértünk haza egy romantikus európai nyaralásból. Adam vacsorázni ment a fiúkkal, de amikor éjfélkor még mindig nem érkezett haza, aggódni kezdtem. Írtam neki és hívtam is, de semmi válasz. Minden egyes órával egyre jobban erősödött bennem az aggodalom, majd amikor hajnali négykor végre hazatért, tajtékoztam a dühtől. Hisztérikusan zokogtam, és faggatni kezdtem, hogy merre járt.

„Te megőrültél” – szidott le. Elmondta, hogy a barátaival és potenciális befektetőkkel iszogattak és üzleti ügyekről beszélgettek.

Nem akartam eljátszani a hisztérikus nő szerepét, úgyhogy könnyek közt inkább elmentem lefeküdni. Másnap viszont képtelen voltam megállni, hogy ne faggassam tovább az előző estéről.

„Átbeszélhetnénk még egyszer, hogy mi történt, hogy le tudjam zárni magamban a dolgot, és ne érezzem szükségét újra és újra felhozni a témát a jövőben?” – szegeztem neki a kérdést.

De ahogy Adam újra elmesélte az estéjét, észrevettem, hogy néhány részlet megváltozott a történetben. A sztorija nem egyezett az estivel. Ahogy tovább kérdezősködtem, védekező lett a magatartása, majd beviharzott a hálószobánkba, és lefeküdt aludni. Tudtam, hogy valami nincs rendjén, úgyhogy életemben először azt tettem, amit a „hisztérikus nők” szoktak: belenéztem a telefonjába.

Nem kellett sokáig görgetnem, hogy rájöjjek, nem a befektetőkkel volt hajnali négyig.

Egy másik nővel töltötte az estét.

A földre rogytam, magzati pózba görnyedtem, és zokogtam. Órákig képtelen voltam megmozdulni. Úgy éreztem, hogy belül meghaltam.

Kérdések tömkelege cikázott vég nélkül az agyamban:

Szebb lehet az a másik? Adam szexibbnek találhatta nálam? Lehet, hogy jobb nálam? Mit tettem, hogy ezt érdemeljem? Mit rontottam el?

Akkor még fogalmam sem volt róla, de Adam árulása egy gyermekkori, mély sebet tépett fel, amelynek nem is tudtam a létezéséről. Hamarosan meglett a válaszom a fejemben cikázó kérdésekre, ez pedig magával hozta mindazt a fájdalmat, amit kislányként éltem át:

Nem vagyok elég számára.

Két nappal ezelőtt még álmaim életét éltem, egy olyan férfivel randiztam, akivel azt gondoltam, összeházasodunk, és arról beszélgettünk, hogyan neveljük majd fel a születendő gyermekeinket. Adam vállalkozó volt. Én egy kisebb cégnek dolgoztam, és az volt a terv, hogy miután megszületnek a gyermekeink, otthon maradok. Már nem hajszoltam az előléptetést a cégnél, mert minek is erőlködjek. Rugalmas, könnyed munkarendre vágytam csupán, hogy elkísérhessem Adamet az üzleti útjaira. Amikor kirúgtak a munkahelyemről, kibontakoztattam a háziasszonyi képességeimet: pazar ételeket készítettem és ebédet csomagoltam Adamnek. Én voltam a vezérigazgató tökéletes barátnője, aki arra készült, hogy a vezérigazgató tökéletes felesége legyen. Az Adammel való randizás célt adott számomra.

Magabiztos, karrierista nő voltam. Tökéletes terveket kovácsoltam az életemet illetően; egy remek lakásban éltem egy remek férfival, majd hirtelen se munkám, se otthonom, se párom. Mindenem, amire a személyiségemet alapoztam – a státuszom, a karrierem, a mesés fizetésem, a párkapcsolatom – eltűnt az életemből.

Nemcsak a párkapcsolatom végét sirattam, de a személyiségemet is gyászoltam, és azt a csodás jövőképet, amely már soha nem valósul meg.

Túlzottan szégyelltem visszaköltözni az anyámhoz, úgyhogy a barátaim házában húztam meg magam, miközben Adam virágokkal, bűntudatrohamokkal és törődéssel igyekezett visszanyerni. Egyértelműen békülni akart, de hűtlenség esetén nálam nem volt tiszta lap. Amikor rájött, hogy esélye sincs visszaszerezni, valami meglepetésszerű történt. A férfi, akit szerettem és a legjobb barátomnak tartottam, bűnbánó és törődő mivoltát levetkőzve jéghideggé vált. Jóllehet, nem akartam ismét összejönni vele, de ő volt az az ember, akihez mindezidáig vigaszért fordultam. És itt következik egy furcsa ellentmondás: attól vártam a megnyugtatást, aki sebet ejtett rajtam. Adam viszont besokallt. Nem vette fel a telefont, és teljesen kizárt az életéből.

Az eszemmel tudtam, hogy köztünk mindennek vége, de még mindig vágytam rá. Gyűlöltem, és akartam is egyben. Micsoda agyrém. Egyik este feltűnt, hogy visszamondta a koncertre váltott jegyeket, ahová együtt akartunk elmenni. Kiborultam. A koncert eggyel gyarapította azon dolgok listáját, amelyeket „elvett” tőlem, és ezt már nem tudtam elviselni.

Elvakított a szomorúság és a kudarc érzése: azon kezdtem aggódni, hogy már soha nem fogom másként érezni magam. Ez hamarosan pánikrohamig eszkalálódott bennem. Igyekeztem kádfürdővel megnyugtatni magam. Ahogy a kapkodó lélegzetvételeim lassulni kezdtek, az aggodalmam átformálódott: apátia lett úrrá rajtam. Egyre sötétebb gondolatok kavarogtak a fejemben. A fájdalomnak talán csak úgy tudnék véget vetni, ha az életemnek is véget vetnék. Ekkor rögtön azon kezdtem agyalni, hogyan kivitelezném.

Lehetséges öngyilkosságot elkövetni anélkül, hogy ne sokkoljam azt, aki megtalálja a testemet? Ha a takarító találna rám, az nem lenne igazságos, hiszen ő csak egy idegen. A barátommal sem tehetem meg ezt, aki megengedte, hogy a lakásába költözzek, hiszen olyan nagylelkű volt velem.

Mindegy, milyen forgatókönyvvel hozakodtam elő, képtelen voltam kitalálni, hogyan vethetnék véget az életemnek anélkül, hogy egy ártatlan embert megsértsek. Ki gondolta volna, hogy épp a jó modorom ment meg?

Egyértelműen mélypontra kerültem.

Másnap a következő kérdésekkel a fejemben ébredtem:

Hogyan jutottam idáig?

Miért történt meg ez velem?

És most hogyan tovább?

Döntésre kellett jutnom: vagy még lejjebb csúszok, vagy elkezdek küzdeni, hogy összeszedjem magam.

A szomorúságom dühbe váltott. Mint később megtanultam, a gyász fázisai során a szomorúságot követő düh kedvező jel – ilyenkor megmozdulnak az energiák. Elhatároztam, hogy elég volt a szenvedésből. Cselekvési tervet készítettem, hogy talpra állítsam magam, és egy darabig működött is. De elég volt egy kis emlékeztető Adamre, és máris összeomlottam, újra a padlón kuporogva bőgtem.

Ahogy telt az idő, a sírás talán egyre kevésbé volt jellemző, de a keserűség és a harag általánossá vált. A képemre volt írva: a szívem zárva. Mikor meglátogattak a barátaim, azon kapták magukat, hogy egy önsajnálatról tartott show-műsort bámulnak.

Elhatároztam, hogy továbblépek. Elkeseredetten kerestem azt a biztonságos helyet, ahol meglelhetem a gyógyírt, amire annyira szükségem volt. Mindent kipróbáltam: terápiát, akupunktúrát, reikit, meditációt, csakratisztítást, és látóhoz is elmentem… – bármire hajlandó voltam. A csodagyógyítók azt tanácsolták, ismételgessek pozitív mantrákat, míg a pszichológus felhívta a figyelmemet a kusza gyerekkoromra, de igazából fogalmam sem volt, hogy ezek közül hasznát vehetném-e bárminek is. Elutaztam Mexikóba, egy jógatáborba, és jóllehet szórakoztató volt az om-kántálás, de abban a pillanatban, ahogy hazatértem, ugyanazokkal az érzésekkel szembesültem, mint induláskor. Nem lettem jobban. Csak az időt húztam.

Egy nap, amikor már vagy a századik alkalommal meséltem el a történetemet az egyik barátomnak, akivel a szakítás óta nem találkoztunk, valami megváltozott. Annyi energiát öltem Adam gyűlöletébe és abba, hogy próbáltam másokat is rávenni, tegyék ugyanezt, hogy belefáradtam. Figyeltem magamat, ahogy mindennel és mindenkivel szemben vádaskodó, rágalmazó voltam, és ekkor valamit megértettem:

Lehet, hogy nem tudom megváltoztatni az életem történetét, de az életem eseményeihez való viszonyulásomon nagyon is tudok változtatni.

Olyan történetet meséltem magamról, ami nem segített. A düh és fájdalom miatt csak a sértettségemre tudtam összpontosítani. Új keretbe kellett helyeznem az Adammel való kapcsolatomat. A vele eltöltött időre nem végcélként kellett tekintenem, amit már soha nem fogok elérni, hanem hídként gondolnom rá, ami valami sokkal jobb felé vezet. És az egyetlen módja, hogy átmenjek a hídon, ha az Adam gyűlöletére vesztegetett energiát valami olyanná formálom, ami erőt ad.

Mindent tudni akartam a szakításról és a párkapcsolatokról tudományos, pszichológiai és spirituális szempontból. Segíteni akartam másokon, mert ha el tudom érni, hogy egy csalódáson átesett nő egy kicsivel kevésbé érezze magát egyedül, és csak egy kicsivel is több reménnyel tekintsen előre, akkor talán volt értelme a fájdalmamnak. Ez az elhatározás új életcélt adott.

Az elfogadás és a gyógyulás felé vezető utamon szerzett tudásomat felhasználva elhatároztam, hogy segítek sorstársaimon, és létrehozok valamit, amibe korábban én még nem kapaszkodhattam: egy szakítás utáni intenzív programot, hogy a nők ne egyedül vergődjenek át a csalódáson.

2017-ben valóság lett a tervemből. Így jött létre a Breakup Bootcamp[1].

Minden táborban van egy csapat, akiket én úgy nevezek, „szívhekkerek” – tucatnál is több szakértő a pszichológustól a hipnoterapeután át az energiagyógyítóig –, akik segítenek a nőknek feldolgozni a fájdalmukat, hogy meggyógyuljanak, újragondolják a tudat alatti sémáikat, és átformálják a korlátozó berögződéseiket. A tábor után számtalan nőnek sikerült átalakítania az életét, azoknak, akik egykor „őrültnek” hitték magukat és csak zokogtak:

„Mintha kirántották volna a talajt a lábam alól.”

„Félek, soha többé nem találok magamnak senkit.”

„A legszebb éveimet vesztegettem rá.”

Egy év sem telt bele, és a tábor a New York Times címlapján szerepelt, de megjelent a Nightline, a Good Morning America és a The Doctors hasábjain is, valamint szerepelt a Fortune, a Glamour, a Marie Claire és egyéb magazinok cikkeiben.

„Felkapott lett a Breakup Bootcamp” – írta a Vogue, kiemelve a „pihentető hétvége távol az otthontól” luxus aspektusát. A CNN a tábor digitális detox vetületét hangsúlyozta. Egy hely, ahol „tilos a telefon”. A New York Times „menekülési útvonalnak nevezte azok számára, akik nem tudnak továbblépni”, és kiemelte a szakértők csoportját a tudósoktól a metafizikával foglalkozókig. A tábor nemzetközi figyelmet kapott a csalódás holisztikus megközelítése miatt, mert minden részlet a tudatos tervezés nyomát viseli magán a csoportterápiától a tápláló ételeken át a csodálatos természeti környezetig. Mámorban úsztam. Ez azt jelentette, hogy a gyanúm beigazolódott: más nőknek is ugyanarra volt szükségük, mint amit én kerestem.

Tíz évig kutattam, írtam, kísérleteztem és hibákat vétettem az úton, mely során igyekeztem jobbá tenni önmagam, hogy megalkossam a lehető legjobb tananyagot, amellyel átsegíthetem a nőket a csalódás folyamatán. A program tartalmazza mindazt, amiről én csak áhítoztam annak idején. Az ügyfeleimnek szerettem volna megadni egy szép tábori környezetet, ízletes ételeket, ugyanakkor fel akartam vértezni őket azokkal az eszközökkel is, amelyek segítségével megerősödve, megváltozva hagyhatják el a tábort. Egy tábori hétvége után azt akartam, hogy új történetbe foglalják a múltjukat, a jelenüket és a jövőjüket; kovácsoljanak új terveket, és teljenek meg új inspirációkkal. Pszichológusokkal, idegtudósokkal, viselkedésspecialistákkal, trénerekkel, szexuális oktatókkal és spirituális gyógyítókkal dolgoztam együtt, hogy a program minden egyes percét értékessé tegyem. És sikerült.

Kedves Olvasó, mindent megosztok veled, amit sikerült megtanulnom az ügyfeleimtől, a szakértőktől, a kutatásaim alapján és a saját útkeresésem nyomán. Ez nem egy tipikus kapcsolatokról szóló könyv. És nem is randikalauz. A könyvem az életúton kalauzol, tanulási segédletet ad a kezedbe, szeretetkalauzként működik. A következő oldalakon elsajátíthatod, hogyan élj jobb életet, hogyan tanulj meg minél többet, és hogyan szeresd önmagad, hogy a következő párkapcsolatodban jól boldogulj.

Lehet, hogy nem tudod megváltoztatni az életed történetét, de az életed eseményeihez való viszonyulásodon nagyon is tudsz változtatni.

Szerelmes levél

Íme, két idegen, akiket közös élmény fűz össze: a sajgó szív, a szerelmi csalódás és a szenvedés okozta kimerültség. Mitévő lehetnél, ha a fájdalom átjárja a tested minden sejtjét? Hogyan hihetsz abban, hogy „okkal történt” mindez, amikor egyetlen okot sem látsz arra, hogy kikászálódj az ágyból?

Bizony, ennyire tud fájni.

Tudom. Rajtam is elhatalmasodott már ez az érzés. Árnyékként követett, és nem tudtam szabadulni tőle, még éjjel is velem volt rémálmok képében. Gyűlöltem ezt a fájdalmat. Sokat sírtam a történtek igazságtalanságán. Megkérdőjeleztem a karmát, az emberiességet és azt is, hogy még valaha boldog lehetek.

Szeretnék elárulni neked egy titkot: a fájdalom nem múlik el.

Inkább csak átformálódik. Valami csodaszép bontakozik ki belőle. A belső világodat gazdagítja, együttérzéssé, empátiává nő benned, így amikor meglátsz egy másik csalódott nőt, egyetlen pillantással segítesz neki, hogy kevésbé érezze magát egyedül. Ez az emberiesség, együttérzés – mindannyian tökéletesen tökéletlen emberek vagyunk, akik keressük az utunkat – és kötődés: a szeretet.

Nem fogom megszüntetni a fájdalmadat, és meggyógyítani sem foglak. Nem kínálok számodra varázspirulát, amely gyorsított ütemben túljuttat a fájdalmon. Kipróbált, működő eszközöket adok a kezedbe, hogy segítsek átjutni a fájdalmon és megtalálni az előrefelé vezető utat. Megengedem, hogy gyászolj, bánkódj, és mindenféle érzést megélj, és biztosítalak felőle, hogy nem kell ragaszkodnod ahhoz, hogy „túljuss” rajta. Szeretném megmutatni neked, hogy a csalódás, a talpra állás és a tanulás adja az erődet.

Az erő abban áll, hogy akkor is kitárod a szíved, amikor fáj. Sőt, különösen akkor, amikor fáj. A fájdalmat az együttérzés és a kíváncsiság szemüvegén át vizsgálod, hiába lenne sokkal egyszerűbb elkerülni, elterelni vagy elnyomni azt. Az erő abban rejlik, hogy hagyod az érzéseidnek – a jó és rossz érzéseidnek egyaránt –, hogy tágítsák az érzelmi tartományaidat. Az élet körforgásában az egyik ciklus vége egy másik kezdetét jelenti.

Nem reménytelen a helyzeted, csak sebet kaptál. Nincs vége a világnak, csak alakot váltasz. Ez az alakváltás segít, hogy megváltoztasd az életed irányát. Te vagy a történeted szerzője, minden döntés, amit meghozol, az életed következő fejezetének első szavait adja.

Milyen történetet szeretnél elmesélni?

A fájdalmad a változás katalizátora. Közös kalandra indulunk, amely során elemezzük a múltat, hogy erőt sugárzó, inspiráló jövőt építhessünk.

Készen állsz a megújulásra?

Első fejezet

Ez sosem csak az exről szól

Bármit megtehetsz, csak elhatározás kérdése.

Megváltoztathatod és a kezedben tarthatod az életed folyását

– ennek a folyamata pedig maga a jutalom.

Amelia Earhart

Ez soha nem az exről szól.

Hanem az újrahasznosított fájdalomról.

Gyakran újrateremtjük a gyermekkorban szerzett sebek érzelmi emlékét. Ha nem gyógyítjuk meg a seb eredeti forrását, akkor folyton ugyanazt az érzelmi emléket ismételjük meg, csupán a szereplők változnak.

A legtöbb ember, akivel randizunk, nem magát a célt képviseli, hanem egy hidat. Minden kapcsolat lehetőséget teremt számunkra, hogy megtanuljunk egy leckét, és ne a sémáinkat ismételjük, ne ugyanazon a hídon menjünk át újra és újra. Minden alkalommal, amikor rálépünk egy hídra, esélyt kapunk rá, hogy erősebbé, bölcsebbé váljunk a másik oldalára érve.

Még a legfájdalmasabb kapcsolat is fontos információkat fed fel a szokásainkról, amelyek mélyen a tudatalattiba ágyazva élnek. Ha nem állunk meg, hogy számba vegyük a tanulságot, és ha nem gyarapodunk azzal a bölcsességgel, amelyet a híd tartogat számunkra, elakadunk.

Ahogy felfedjük a mélyen bennünk gyökerező sebeket, berögződéseket és sémákat, amelyek meghatározzák a bizalmas kapcsolatainkat, és megtanuljuk, hogyan cseréljük ki a régi berögződéseket egészségesebbekkel, irányt váltunk. Egyik lépést tesszük a másik után, míg végül azon kapjuk magunkat, hogy teljesen más cél felé tartunk.

De van itt valami, amit már vártam, hogy elmondhassak neked: a cél nem egy „boldogan élünk, míg meg nem halunk” kapcsolat, hanem valami, ami belülről jön.

Miután elég hídon átmentünk már, rájövünk, hogy a végcél tulajdonképpen nem egy másik személy, hanem önmagunk szeretete. Erre az alapra van szükséged, ez teszi lehetővé, hogy egészséges kapcsolatba kezdj valakivel. De mielőtt eljutunk idáig, muszáj a hidat a maga valójában látnunk.

Ami a volt párunkkal kezdődik.

Az önszeretet kialakításának egyik legjobb módja, ha azt a szeretetet közvetítjük saját magunk felé, amit másoktól remélünk megkapni. Volt idő, amikor pocsékul éreztem magam a negyvenes testem miatt: túl kövérnek láttam magam, túl ilyennek, túl olyannak. Mégis arról fantáziáltam, hogy találok magamnak valakit, aki megajándékoz azzal, hogy úgy szeret, ahogy vagyok. Micsoda butaság, nemde? Arról álmodtam, hogy valaki megadja számomra az elfogadást és azt a megerősítést, amit én nem adtam meg saját magamnak.

Bell Hooks, All About Love

Egy nap a táborban

„Csak semmi gyűlölködés – mondtam a nők utóbbi csoportjának, akik a táborba érkeztek. – Nem azért vagyunk itt, hogy még több okot találjunk az ex csépelésére. Elsősorban arra a kérdésre fogjuk megkeresni a választ, hogy miért vonzódtál éppen ahhoz a férfihoz. Esetleg figyelmen kívül hagytad a figyelmeztető jeleket? Hagytad, hogy valaki irányítson, és feladtad az önértékelésedet valaki kedvéért? Miért?”

Minden alkalommal, amikor egy résztvevő közli, hogy a szakítás, a hűtlenség vagy a szeparáció meglepetésként érte, mélyebbre ásunk, amikor is kiderül, hogy egyáltalán nem volt meglepő, ami történt. Voltak jelek. Volt valami, ami azt súgta, hogy nincs minden rendben: erre utal az önértékelés fokozatos feladása, a határok átlépése vagy figyelmen kívül hagyott riasztó jelek. Annyira belemerülünk a kapcsolatunkba, hogy nem vesszük észre, feladjuk önmagunkat, és majd csak akkor értjük meg a jeleket, amelyek azt súgták, hogy valami nem működik, amikor a kapcsolat véget ér.

Több száz nővel beszélgettem a csalódásukról, mely során megfigyeltem, hogy kategóriákba lehet őket sorolni, de természetesen nem mindenkire illik tökéletesen az adott kategória.

A legtöbb ember, akivel randizunk, nem magát a célt képviseli, hanem egy hidat. Minden kapcsolat lehetőséget teremt számunkra, hogy megtanuljunk egy leckét, és ne a sémáinkat ismételjük, ne ugyanazon a hídon menjünk át újra és újra. Minden alkalommal, amikor rálépünk egy hídra, esélyt kapunk rá, hogy erősebbé, bölcsebbé váljunk a másik oldalára érve.

A túlteljesítő: Mindent belead a karrierjébe, és már fiatalon elsajátítja az „adj többet, kapj többet” szemléletet. E berögződés a „nem vagyok elég” érzésből táplálkozik, ami általában a gyermekkorban gyökerezik, amikor is megtanulta, hogy kizárólag akkor kap szeretetet és megerősítést, ha megdolgozik érte. A vetekedés nyomán csodák születnek: jó érdemjegyek, előléptetések, de egy egészséges, szerelmi kapcsolatban ennek semmi haszna. Általában ezek a nők bánnak magukkal a legkeményebben. Ha a gyógyulásról van szó, frusztrálttá válnak, amiért képtelenek azonnal eltüntetni a fájdalmukat. Ráadásul a szégyent is magukkal cipelik, mivel a szenvedésüket gyengeségként élik meg, amitől nem tudnak szabadulni.

Az emberfeletti ember: a túlteljesítőhöz hasonlóan az ember feletti ember is büszke arra, hogy mindent megtesz egy cél érdekében. Magától és másoktól is tökéletességet vár el. Állandóan tökéletesíti magát, elsajátítja a legújabb technikákat és módszereket, hogy olyan kapcsolata legyen, amilyenre vágyik. De nem veszi észre, hogy ugyanúgy közelíti meg a párkapcsolatait, mint ahogy az iskolában elérte, hogy kitűnő tanuló legyen. E kategória képviselője néha annyira a gondolatai közt él, hogy szinte elszakad a testétől. A cselekvésre összpontosítja minden figyelmét, ami meggátolja abban, hogy éljen. Nehéz nyugton maradnia. Ítélkezése azok felett, akik nem érik el az ő tökéletes mércéjét, tükör az önítélete előtt, és megmutatja, hogy képtelen elfogadni önmagát. Rögeszméje, hogy „szerethetetlen”, így inkább hasznossá teszi magát, hogy legyen miért szeretni.

A kedveskedő: Mindent megtesz a párkapcsolatáért, de végül mégis mellőzöttnek érzi magát, akit nem becsülnek meg. Több szeretetre és megbecsülésre vágyik a partnerétől. Berögződése, hogy „nem vagyok méltó a szeretetre”. Hozzászokott a lábtörlő szerepéhez. Mások igényeit a magáé elé helyezi, mert legbelül úgy érzi, nem méltó a saját igényi kielégítésére. Retteg attól, hogy ha kifejezné a vágyait, visszautasítanák vagy elhagynák.

A szorongó: Amikor belép egy kapcsolatba, úgy érzi magát a legkényelmesebben, ha tökéletesen eggyé olvadhat a partnerével. Párkapcsolatát az élete középpontjába helyezi. Az élete, a személyisége és a fontossági sorrendje kizárólag a párkapcsolata körül forog. Képtelen meghúzni bizonyos határokat. A berögződött sémája: „egyedül nem vagyok biztonságban”. A párja lesz az életének alapköve, az egyetlen ember, aki egyensúlyban tartja. Amikor a kapcsolat viharossá válik vagy véget ér, úgy érzi, kirántották a talajt a lába alól.

A kőszívű: Annyira mély sérülés érte, hogy a sebei soha nem gyógyultak be teljesen. Még ha az eszével tudja is, hogy vége a volt párjával folytatott kapcsolatának, a tudatalattija a szerelmet a fájdalommal hozza összefüggésbe. Berögződése, hogy nem bízhat senkiben, és nincs biztonságban, ha kitárja a szívét. Teljesen felhagy a randizással, vagy olyanokkal találkozik, akikről tudja, hogy nem fog beléjük szeretni, vagy akikkel szemben nem érzi magát sebezhetőnek. Olyanokkal randizik, akik más városban/országban élnek, vagy egyoldalú kapcsolatokba megy bele, mert tudat alatt tisztában van vele, hogy soha nem számíthat igazi kapcsolatra. A szívét lakat alá helyezi. Annak, aki szeretné rábírni, hogy kitárja, könyörtelenül bizonyítania kell.

A megcsömörlött: Annyiszor csalódott már, hogy a szkepticizmusa cinizmusba fordul. Meggyőződése, hogy nem létezik normális férfi, ő maga pedig túlságosan (itt következik az önkritika), ahhoz, hogy randizzon. A városban amúgy is baromság randizni (vagy bármi egyéb magyarázattal is előállhat, hogy igazolja magát), és ezzel már meg is indokolta, hogy miért van egyedül. Kívülről semmi sem utal arra, hogy csalódott, visszautasították vagy becsapták a múltban. Agresszív, „velem aztán ne szórakozz” energiát közvetít kifelé, hogy magabiztosnak, elérhetetlennek mutassa magát, belül ugyanakkor bizonytalan és fél.

A függő: Képtelen a saját maga megnyugtatására, a férfiaktól kapott megerősítéssel orvosolja e hiányosságát. Meggyőződése, hogy a szerelem zavaros. A heves érzelmek éltetik, bármit megtesz azért, hogy megmaradjon a hév. Kerüli az igazi közelséget, az ábrándjai közt lel örömöt, hajhássza az élvezeteket, a végletek embere.

Függetlenül attól, hogy ezek a nők melyik kategóriába esnek, vagy hogy kívülről mennyire erősnek látszanak, mindegyikük önbizalomhiánnyal küzd a párkapcsolatát illetően.

Körbeülünk, és a résztvevők egyesével elmesélik, mi hozta őket a táborba (minden nevet és beazonosításra alkalmas részletet megváltoztattam):

„Tudom, hogy jobbat érdemlek” – közölte Leila, egy csinos, frissen elvált nő, aki valóságos energiabomba, leigázta a vállalati világot, de képtelen szabadulni a mérgező párkapcsolatától. „Folyton szakítunk, majd ismét összejövünk. Tudom, hogy jobbat érdemlek, de annyira odavan az önbecsülésem. Úgy tűnik, képtelen vagyok továbblépni.”

Huszonkilenc évesen találkozott Mike-kal, egy karizmatikus kockázati tőkéssel, aki New Yorkban él. A kapcsolatuk kezdete csodás volt. Mike udvarlásképp nagyszabású romantikus gesztusokkal lepte meg, a hétvégeken elszabadultak otthonról. De ahogy telt az idő, Leila Mike-kal a középpontban tervezte az életét, közben pedig az önértékelése észrevétlenül kizárólag Mike figyelmétől függött, amiből sosem volt elég. Leila többre vágyott: több időt akart vele eltölteni, nagyobb elköteleződést és szorosabb kapcsolatot remélt. Mike kezdett eltávolodni. Leila átszervezte a naptárját, hogy Mike ütemtervéhez illessze, és így tovább. A maga dolgai másodlagossá váltak, és azt remélte, hogy az odaadásától Mike szeretni fogja.

Ehelyett szakított vele.

„Már nem vagyok szerelmes beléd” – írta az egyik üzenetében a férfi.

Nem kellett sokáig kutakodnom az Instagramon, hogy megtudjam, talált magának valaki mást.

A nők kiöntik a szívüket, egyik történet követi a másikat, miközben gyakran elnézést kérnek a könnyeik miatt. Még a fájdalmaik közepette is van, aki bűntudatot érez, mintha az érzéseivel nyűg lenne a csoport nyakán.

Jenny egy „se veled, se nélküled” kapcsolatban élt egy függővel. Az eszével tudta, hogy ez egészségtelen, de képtelen volt megállni, hogy újra össze ne jöjjön a férfival, amikor az ismét feltűnt. Nyolc évig ment ez így.

Cindyt bántalmazta az első férje. A következő barátja érzelmileg tette ugyanezt és folyamatosan felügyelet alatt tartotta: hűtlenséggel vádolta, pedig nem így volt. Cindy reménykedett, hogy a férfi megváltozik, de ez soha nem következett be. Amikor a barátja végül megfenyegette, hogy megöli, csak akkor ébredt rá, hogy tulajdonképpen ugyanolyan veszélyes, akárcsak a volt férje, vagy talán még inkább.

Teresa annyira vágyott már férjre és családra, hogy bárkihez hozzáment volna, aki rendesnek és megbízhatónak tűnik. Mivel szorongott a jóképű férfiak jelenlétében, ezért olyat választott, aki kicsit se tetszett neki, és remélte, hogy ez majd idővel megváltozik. De nem így történt.

Karolina álkapcsolatba képzelte magát. A sráccal, aki tetszett neki, úgy viselkedett, mintha a párja lenne, anélkül, hogy a srác valaha is viszonozta volna. Csak adott és adott, annak reményében, hogy végül felvállalja őt.

Ezek a párkapcsolatok mind egészségtelenek voltak, mégis mindegyik nő le volt sújtva a szakítás miatt. Miért?

Az adott szituációtól, életkortól vagy háttértől függetlenül mindegyikükben van valami közös. A fejükben egy lineáris párkapcsolat modellje élt, ami így néz ki: randi, összeköltözés, házasság, gyerekek és boldogan élünk, míg meg nem halunk. A terv „jónak” tűnt – legalábbis az átlagember szemében. És ezek a nők bármit megtettek volna azért, hogy a tervük érintetlen maradjon, még ha ez azt is jelenti, hogy emiatt bántalmazást kell eltűrniük, vagy fel kell áldozniuk a saját igényeiket.

Miután tovább beszélgettem a résztvevőkkel a táborban, világossá vált, hogy a szakításukat övező legnagyobb fájdalom forrása nem a volt párjuk vagy maga a kapcsolat, hanem a párkapcsolatukhoz kötődő tervük romba dőlése volt.

Én sem különböztem tőlük. Bárkit, aki tetszett nekem, elemeztem magamban, lehetne-e belőle potenciális pár, férj és apa. Ennek megfelelően soha nem voltam teljesen jelen a kapcsolataimban, mert mindig a következő lépés felett aggódtam, ami a tervem előmenetelét illette. Azelőtt „beleszerettem” valakibe, hogy megismertem volna (később megtanultam, hogy ez nem igazi szerelem, hanem fellángolás). Próbáltam beleszuszakolni a fejemben lévő tervbe a férfit, persze anélkül, hogy őt erről tájékoztattam volna. Az esetek felében nem is tetszett az aktuális barátom. Egyszerűen csak tetszett a gondolat, hogy van barátom. A képzelet néha a bolondját járatja az emberrel.

Amikor darabjaira hullott a „boldogan élünk, míg meg nem halunk” tervem, le voltam sújtva. Azért éreztem magam „csalódottnak”, mert elveszítettem a nagy Őt? Nem. Azért, mert az egész személyiségem a kapcsolat és a tervem körül forgott, amihez szenvedélyesen ragaszkodtam.

Amikor ragaszkodunk egy tervhez, elveszítjük a rugalmasságunkat, amivel alkalmazkodni tudnánk, és ekkor csalódásban lehet részünk. Az egyik első lépés a szakítást követő felgyógyulásban annak az elfogadása, hogy az életedre vonatkozó terveid változhatnak és változni is fognak, ezért jobb, ha ezt készen állsz elfogadni.

Hogy segítsek eljutni a tábor résztvevőinek erre a felismerésre, reggel fél kilenctől este tizenegyig zsúfolásig vannak programokkal. Ahogy a táborokban szokás. Azért ennyire intenzív a program, hogy mindenkit kirángassunk a komfortzónájából és érzelmileg felrázzunk, mert ez elengedhetetlen ahhoz, hogy új látásmódokat legyünk képesek elfogadni. Végtére is több évtizednyi hibás berögződésekkel vesszük fel a harcot. Sok nő, aki eljön a táborba – hozzám hasonlóan – már mindent kipróbált. A tábor az utolsó menedékük.

Az igazi gyógyítás holisztikus megközelítést igényel, ami magában foglalja az elmét, a testet és a szellemet. A táborban pszichológus vizsgálja az érzelmi szabályozást, a változó berögződéseket, az önegyüttérzést, és kognitív viselkedésterápiával segít ezek megváltoztatásában. Egy szorongásszakértő kipróbált, működő gyakorlatokat tanít, amelyek nyugtatják az idegrendszert, egy randiszakértő pedig elmagyarázza a szerelemfüggőség fogalmát és azt, hogy hogyan lehet megtörni a körforgást. Egy hipnotizőr, aki egyben neuro-lingvisztikus programozó szakértő, meditatív utazáson vezeti végig a nőket, hogy kapcsolatba léphessenek a bennük lévő gyermekkel. Szomatikus szinten egy válási mediátor mutat be olyan technikákat, amelyek egy évszázados afrikai szent mozgalomból származnak, hogy segítsen a harag és a szorongás feldolgozásában, majd a testből való eltávolításban. Holisztikus orvos kalauzolja végig egy sor légzésgyakorlaton a résztvevőket, hogy segítsen a törések és a testben lévő energiatorlaszok elengedésében. Egy szexuális oktató olyan mozgásgyakorlatokat tanít, amelyek aktiválják az érzéki energiáikat, és amelyek segítségével sikerül ismét kapcsolatba kerülniük a testükkel. A hétvége csúcspontja vasárnap következik el, amikor egy profi domina az erődinamika pszichológiájáról tanít. De lehetőség van privát ülésekre is energiagyógyítókkal, életvezetési tanácsadókkal és intuitív médiumokkal. A tábor programja úgy lett megtervezve, hogy az átvezesse a résztvevőket az elfogadás, az elengedés, a megbocsátás és a hála folyamatán – a lezárás fontos elemein.

Ha fizikailag nem tudsz eljutni a táborba, akkor tekintsd ezt a könyvet a program bibliájának. Tartalmazza az összes kipróbált és működő módszert, a legjobb gyakorlatokat és eszközöket, hogy segítsenek megélni a tábor élményét az otthonod kényelmében.

Végül egy megjegyzés az összes olvasó számára: úgy tűnhet, hogy a könyv kizárólag heteroszexuális nőkhöz szól, de az itt szereplő információk mindenkire vonatkoznak, aki valaha csalódáson esett át és szeretné újragondolni az egészségtelen berögződéseit, függetlenül a nemétől és a szexuális hovatartozásától.

Mikor egy ajtó bezárul, kinyílik egy másik, de általában olyan sokáig és olyan szánakozva bámuljuk a bezárult ajtót, hogy nem vesszük észre a nyitottat.

Alexander Graham Bell

Mielőtt még belemerülnénk a továbblépés folyamatába, rendesen meg kell gyászolnunk a múltat. Ahhoz, hogy ez sikerülhessen, segítséget jelenthet, ha megértjük, a gyász melyik szakaszában tartunk.

A szeparáció szakaszai

Egy kapcsolat elsiratása sokban hasonlít egy elhunyt meggyászolására.

A gyásznak hat szakasza van, függetlenül attól, hogy mi a gyász forrása. Ne feledkezz meg arról, hogy a gyász megélésének szakaszai nem lineárisan követik egymást. Vannak olyan napok, amikor úgy érzed, túl vagy a fájdalmakon, és készen állsz új életet kezdeni, másnap pedig azt veszed észre, hogy ismét magadba zuhansz és katatonikus kábulat lesz úrrá rajtad. Ez visszalépésnek tűnhet, de valójában a folyamat természetes velejárója. Íme, a gyász hat fázisa, vagy erre a kontextusra vonatkoztatva a szeparáció hat fázisa.

Sokk: Fizikai és pszichológiai szinten is jelentkezik. Fizikai értelemben adrenalin árasztja el a testet, amitől idegesnek, kábultnak érzed magad, mint aki nincs magánál.[2] Pszichológiai szinten zavar, pánik, megrendültség és egyéb intenzív érzések töltenek el. Ez a test természetes védekezése a fájdalommal szemben. A tested még nem alkalmazkodott a megváltozott valósághoz, amiben nincs benne a párod. Amint elkezded feldolgozni a történteket, elérsz a következő fázishoz, a tagadáshoz.

Tagadás: Ez tulajdonképpen a valóság tagadása. Minél hamarabb elfogadod a valóságot – hogy vége –, annál hamarabb kezdetét veszi a gyógyulás folyamata.

Depresszió: A gyógyulás első lépése a depresszió. Szomorú vagy, apátia és zsibbadtság lesz úrrá rajtad. Minden a volt párodat és a közös emlékeiteket juttatja eszedbe. Ebben a szakaszban természetes, ha arra vágysz, hogy elszigetelődj, ugyanakkor fontos, hogy ne utasítsd el a szeretteid támogatását.

Düh: Az élet igazságtalannak tűnhet. Azt kérdezed magadtól, miért történik ez veled, és nehezményezed, hogy az exed láthatóan nem szenved annyira, mint te. A düh azt jelenti, hogy mozogni kezd benned az energia, amit előremutató változások javára fordíthatsz.

Alkudozás: Az elméd nem akarja elfogadni, hogy vége, és különböző stratégiákat eszelsz ki, hogy visszaszerezd a párodat, vagy hogy helyrehozd a kapcsolatodat. Ebben a fázisban azon töprenghetsz, mit kellett volna másképp vagy „jobban” csinálnod. Még akár kifogásokat is kitalálhatsz, hogy újra láthasd a volt párodat. Ebben a szakaszban visszaesést tapasztalhatsz: újra találkozgatsz az exeddel, aztán ismét szakítotok. Beletelik pár ilyen „se veled, se nélküled” ciklusba, míg elérsz a fordulópontig és elfogadod, hogy ugyanaz a viselkedés ugyanazt az eredményt hozza. Ebben a szakaszban fontos, hogy ne veszítsd szem elől a valóságot, hogy a kapcsolatod okkal ért véget, és hogy ez mindkettőtökön múlott.

Elfogadás: Ez az a szakasz, amikor elfogadod a helyzet valóságosságát, és elkezded keresni a továbblépés lehetőségét. Ekkor már képes vagy minimálisra szorítani az olyan végletes kijelentéseket, mint „soha nem fogok újra szeretni”, vagy „most már örökre egyedül maradok”. Már megjelenik a remény a jövő horizontján, és készen állsz, hogy lezárd az életed e fejezetét, hogy aztán belekezdhess a következőbe.

Fontos felismerni, hogy az elfogadás szakaszáig át kell menni az összes többi fázison. Lehet, hogy úgy érzed, az egyik fázisban hosszabban időzöl, mint a másikban, mert még mindig ragaszkodsz a kapcsolathoz. Mert még ha össze is törtél vagy dühös vagy a volt párodra, vagy alkudozol magaddal, hogy ismét összejöjjetek, esetleg a részleteken rágod magad, amik félresikerültek – még mindig kapcsolatban vagy azzal a férfival.

Hogy mennyi időbe telik túljutnod a szakításon, arra nincs egy egységes, mindenkire alkalmazható kifejezés, jóllehet sokan túlbecsülik, és azt gondolják, hogy a fájdalom sokkal tovább fog tartani, mint ahogy valójában.[3] Ramani Durvasula klinikai pszichológus szerint a szakítás után a legtöbb embernek nagyjából hat hétig tart, hogy alkalmazkodjon az exe nélküli élethez.[4] A The Journal of Positive Psychology című lapban publikált tanulmány szerint a szakítás után tizenegy héttel az emberek már jobban érezték magukat.[5] Ne korhold magad, ha a te időzítésed eltér ettől. Higgy benne, hogy a szenvedés véget ér, még ha az adott pillanatban nem is tudod elképzelni.

A táborba ellátogató nők mind különböző fázisoknál tartanak. Vannak, akiknek friss az élmény, csupán néhány héttel korábban szakítottak. És olyanok is, akik még mindig egy „se veled, se nélküled” kapcsolatban vergődnek, és úgy tűnik, képtelenek kikeveredni belőle. Néhányan már pár éve elváltak, de még mindig küszködnek a továbblépéssel, hogy a randizásról ne is beszéljünk. Vannak, akiknek nem a szakítás a gondjuk, hanem csak frusztráltak a szerelmi életük miatt, és szeretnék megváltoztatni a sémáikat. Mindenkinek hasznos, ha meghallgatják egymást. Lehet, hogy a ciklus különböző szakaszaiban tartanak, de mindannyian ugyanabból az okból jönnek: egészséges szerelmi életre vágynak.

A szakítás lenyomata az agyban

Ahhoz, hogy tovább tudjunk lépni, kulcsfontosságú megérteni, mi játszódik le az agyban a szakításkor. Az érzelmi hullámvasút teljesen normális szakítás után. A kémia játszik veled, amikor a szerelem kezdetén sugárzol a boldogságtól, és akkor is, amikor véget ér a kapcsolat és szenvedsz.

A randizás első szakaszában a kémia szerepe, hogy a partnereddel utódot nemzzetek. Az öröm, az új szerelem körül keringő rögeszmés gondolatok, a gyomorremegés mind a motivációs rendszer eredményei – a párzási ösztöné, amely az agyban lévő jutalmazási rendszer része. Az elkövetkezendő fejezetekben részletesen megvizsgáljuk azokat a kémiai anyagokat, melyek jelen vannak a vonzódás szakaszában, de fontos megemlíteni már most, hogy a szakítás során az agyad pontosan ugyanazokat a kémiai reakciókat tapasztalja, csak fordítva.

Tanulmányok támasztják alá, hogy a nemrégiben csalódáson átesett, immáron egyedülállók agya ugyanazon a területen mutat aktivitást, mint a drogfogyasztóké, akik az adagjuk után sóvárognak.[6] Az agy szó szerint megvonást tapasztal. Az agy ventrális tegmentális területe érintett, amely a motivációval, a célorientált viselkedéssel van összefüggésben, és a jutalmazási rendszer, amely a dopaminfelszabadításért felelős. A dopamintól jól érezzük magunkat. Bármilyen inger is váltotta ki a jutalmat, abból egyre többre vágyunk, legyen az a kokain, a csokoládé vagy egy szeretetteljes érintés a párunktól.[7] A dopamin utáni epekedés motivációval tölt el, olyan viselkedésre ösztönöz, amelynek eredményeképp még többet kapsz abból, amire szükséged van. Egy párkapcsolat esetén a dopamin forrása történetesen a párod. Az agy várja a jutalmat (a partneredtől származó megerősítést, az érzéseid viszonzását, fizikai érintést), de szakítás után a jutalom késleltetve, vagy egyáltalán nem érkezik meg. Kognitív szinten tudod, hogy a kapcsolatodnak vége, de az agyadban lévő neuronok várják a jutalmat, így tudat alatt tovább táplálják benned a „szerelem érzetét” és a volt párodtól való függést, hogy megkapd a napi adagodat.[8]

Egy párkapcsolat során ezer és ezer idegi áramkör alakul ki az agyadban, amit a partnerednek szentelsz. Phillip Shaver pszichológus szerint a szakítás után „minden egyes [idegi áramkört] elő kell venni és helyreállítani, hogy tekintetbe vegye az adott személy hiányát”.[9] Olyan ez, mintha újra kellene programozni az agyat.

Az agy ahhoz lett szoktatva, hogy a partnereddel való interakciók során dopaminadagokkal látod el. A partnered elvesztése után az agyad nem felejti el azonnal a dopamin érzését. Meg kell tanulnia nélküle élni. Ez pedig időbe telik. És amikor kapcsolatba lépsz az exeddel, beleolvasol a régi üzenetekbe, vagy megszállottan figyeled a közösségi oldalakon az aktivitását, akkor a régi idegi áramköröket és kapcsolatokat táplálod. Ezzel továbbra is az exedhez való kötődésedet erősíted. Az „idegi metszés” elnevezésű folyamat során a nem használt idegi kapcsolatok elhalnak és az agy újakat hoz létre.[10] Ezért, ha többé nem lépsz vele kapcsolatba, idővel az adott idegi pályák elkezdenek gyengülni. Éljen az agyi plaszticitás!

Érzelmileg felnőtté válni

A szakítással sok érzelem felszínre kerül. Nemcsak a párkapcsolat végét követő szeparációval és gyásszal kell megküzdened, hanem egyéb megoldatlan, elnyomott érzésekkel is, amelyek visszaköszönnek a múltból. Ezért ahelyett, hogy ehhez még egy réteget hozzáadnál, legjobb szembenézni mindennel egyszer s mindenkorra.

Az érzelmi adósságainkat rendeznünk kell, és úgy kell élnünk, hogy képesek legyünk aktívan feldolgozni az érzéseinket, hogy ne fenyegessen az érzelmi összeomlás. Sokszor hibásan kezeljük az érzéseinket: elkerüljük azokat, felnagyítjuk vagy valami társadalmilag elfogadható dologgá formáljuk őket.

Az egyetlen kiút: meg kell élned az érzéseidet

Olyan társadalomban élünk, ahol arra tanítottak minket, hogy eltereljük a figyelmünket, érzéketlenségbe fásuljunk és elrejtsük a fájdalmunkat. Egy ilyen „tedd magad túl rajta” kultúrában gyakran nem vesszük figyelembe, hogy az érzéseknek is van életciklusuk, és szükségük van arra, hogy megéljék és feldolgozzák őket. Hiába kerüljük el az érzéseinket, azok végül észrevétlenül utolérnek minket. Elég egy csalódás, egy kritika vagy egy visszautasítás, és az érzelmi időzített bomba már robban is. Hirtelen nemcsak a legutóbbi partnered miatti magányod nehezedik rád, hanem a korábbi, akár a középiskolás szerelmeddel való szakítás is. Olyan ez, mint a halmozódó traumák dominóeffektusa. Anélkül, hogy tisztában lennél a fájdalom valódi forrásával, a legegyszerűbb rámutatni az épp kéznél lévő személyre vagy helyzetre. De a fájdalom gyökere mindig valahol mélyebben keresendő.

A gyógyulás akkor kezdődik meg, amikor szembenézünk a fellángoló érzéseinkkel. Amikor tapasztaljuk a kellemetlen érzést, az első lépés az, hogy megálljunk. Szokás szerint gyorsan cselekszünk, hogy megszabaduljunk a kellemetlen érzéstől, mert kulturálisan így vagyunk beprogramozva. „Jó” és „rossz” címkéket aggatunk az érzéseinkre, és elítéljük magunkat ezekért ahelyett, hogy elfogadnánk: emberek vagyunk, akiket emberi érzések töltenek el.

Van még egy módja annak, hogy elkerüljük az érzelmekkel való megküzdést. Ez egy viselkedésforma, amelyet a táborba érkező nők többségénél tapasztaltam. Ez nem más, mint a gondoskodás. Mindenki másról. Önmagunkat kivéve.

Tracy 41 éves egyedülálló anya. Két évvel a válása után találkozott valakivel, borzalmasan beleszeretett, és eljegyezték egymást. A vőlegénye jómódú, vonzó férfi volt, aki romantikusan udvarolt neki. Az önmaga adományozta „szuperanya” cím mellett, az új nagy Ő-vel való randizás után egy olyan szerepet is felvállalt, amivel már voltak tapasztalatai, a „szuperfeleség” szerepét. Alkalmazkodott a vőlegénye időbeosztásához és ahhoz is, hogy hol szeretne élni a férfi (még ha ez azzal is járt, hogy kiszakította magát a városból, ahol már egy évtizede élt). Leste minden szavát, hogy a kedvére tehessen. Amikor nem a férfinak rendelte alá magát, akkor épp a lánya számára igyekezett tökéletes életet biztosítani. Amikor szorongott és nem volt miből adnia, az utolsó falatka energiáit is a szeretteinek szentelte.

„Nem tudok másmilyen lenni” – sírta el magát az egyik csoportfoglalkozáson.

Sok más nőhöz hasonlóan Tracy is gyermekkora óta hozzászokott, hogy gondoskodó legyen, mások igényeit helyezze előtérbe. Felnőve arra szocializálódunk, hogy attól leszünk jó barátnők, feleségek vagy anyák, hogy folyamatosan csak adunk. Amikor az utolsó lélegzetünkért küzdünk, akkor is előbb másokra tesszük fel az oxigénmaszkot. Igyekszünk kiérdemelni a mártír érdemrendet, de nem vesszük észre, hogy emellett félünk szembenézni a saját magunk dolgaival.

Amikor állandóan mások érzéseiről gondoskodsz, nem kell a sajátoddal foglalkoznod. Milyen kényelmes is ez így.

De ez a fajta gondoskodás, adakozás, nem egészséges. Egészségtelen szándékból származik (ha tudatában vagy, ha nem), mégpedig abból, hogy nem akarsz a saját kellemetlen érzéseid társaságában lenni. A másokról való gondoskodás, mint az elkerülés egy módja, ugyanolyan függőséget okozhat, mint az alkohol vagy egyéb anyagok.

Meg kell élned az érzést ahhoz, hogy fel tudd dolgozni. Az érzések feldolgozása, az elfogadás és a töprengéseid során fontos tanulságokat vonhatsz le, amelyek szükségesek a gyarapodásodhoz és ahhoz, hogy megtanulj elengedni.

Gyakorlat: Azonosítsd az érzelmi reakcióidat!

Abban a pillanatban, amikor jelentkezik a kellemetlen érzés – legyen az szomorúság, düh, vágyakozás stb. –, mit teszel? Hogyan reagálsz az érzés keltette sürgetésre? Alkohollal, droggal, étellel orvosolod, vagy mások biztatására vársz? Elnyomod az érzéseidet, és munkával tereled el a figyelmedet? Vagy katasztrofális gondolkodással felfújod az érzéseidet, felnagyítod a negatívumokat, és minimalizálod a pozitívumokat? Sorold fel, hogyan vonod el a figyelmedet/kerülöd el, és hogyan dolgozod fel az érzéseidet:

___________________________________________________________

___________________________________________________________

___________________________________________________________

___________________________________________________________

Ne etesd az érzelmeidből táplálkozó szörnyet!

Az érzelmek megélése és táplálása között van különbség. Az érzelem megélésekor elengedhetetlen a jelenléted, elfogadást és elengedést feltételez. Az utóbbi esetében viszont az érzelmeid olyan viselkedésre buzdítanak, amellyel táplálod azokat, hogy mind nagyobbra nőhessenek. Az érzések intenzitásukban, méretükben és gyakoriságukban is gyarapodni szeretnének. A gondolataiddal, a testnyelveddel és a tetteiddel táplálod őket. Nem az eszed bír rá, hogy ismétlésben hallgasd a Coldplay Fix You című számát, miközben magzati pózban zokogsz. Nem bizony. Az éhes érzelem szörny hallgattatja veled.

Jill Bolte Taylor neurológus kutatása szerint egy érzelem fiziológiai élettartama a testben és az agyban 90 másodperc.[11] Igen, ez az adrenalinlöket, amikor forró lesz az arcod, szorít a mellkasod, gyorsan ver a szíved – ezek az érzések természetesen keletkeznek, majd elérve a csúcspontjukat, másfél perc alatt eltűnnek. De akkor miért maradnak velünk az érzelmek? A történet miatt, amit társítunk hozzájuk.

Ahelyett, hogy tudatosan figyelnénk, ahogy az érzelem perceken belül elmúlik, azonosulunk az érzéssel, és megragadunk annál, hogy egy adott személy vagy helyzet – ami miatt oda jutottunk, ahol tartunk – rossz, és azon agyalunk, milyennek kellene lennie ahelyett, hogy elfogadnánk. Az embereknek megvan az a rossz szokásuk, hogy történeteket kapcsolnak az érzelmeikhez. Evolúciós szemszögből nézve a történetek veszélyes fenyegetésekre figyelmeztetnek. Ez segítette őseink életben maradását. Ráadásul fogékonyak vagyunk a negatív érzésekre (szomorúságra, aggodalomra, szégyenre, bűntudatra vagy haragra), amelynek következtében az ezekre válaszoló idegi pályák megerősödnek, ezáltal egyszerűbb felidézni ezeket az érzelmeket és a velük összefüggő történeteket.

Az érzelmi spirálon tovább ront, amikor újra és újra ismételgetjük a történetünket, mert ezzel vég nélküli ördögi körbe sodorjuk magunkat. Ez a töprengés mentális csapdája, ahol a történetünk egy nagy massza lesz, aminek se eleje, se vége.

A szakításomat követően például az álmatlan éjszakáim után gyakran rossz hangulatban voltam. A testem nem volt egészséges, ahogy az elmém sem, ez pedig őrült dolgokra vitt rá. Egy nap, amikor különösen magányosnak éreztem magam, elkezdtem nézegetni az exem közösségi oldalát. Találtam egy fényképet, ami egy buliban készült, mosolygott a barátai társaságában, itallal a kezében. Úgy tűnt, igazán jól érzi magát. Dührohamot kaptam. Az agyamban hirtelen cikázni kezdtek a gondolatok…

Felszedett valakit?

Hogy merészeli jól érezni magát, mintha mi sem történt volna!? Neki nem is fáj, én meg itt vagyok egyedül, lehangoltan és szenvedek.

Gyűlölöm!

Borzalmas embernek festettem le, egyik történetet a másik után gyártottam róla, csak hogy alátámasszam, milyen igazságtalan a helyzetem. Összegömbölyödtem, lehajtottam a fejem, és a kezembe temettem az arcomat. De tovább nézegettem a róla és a barátairól készült fényképeket. Addig hergeltem magam, hogy tajtékoztam. Hamarosan légszomjam lett és zokogni kezdtem. Pánikroham tört rám. Ahelyett, hogy hagytam volna, hogy elpárologjon a dühöm, csak gyártottam a történeteket, egyik réteget a másikra helyezve, újra és újra kiváltva magamból a stresszválaszt. Nemcsak az elmémet kényszerítettem negatív állapotba, hanem a testem is újra és újra átélte a haragot. És ezt a zavaros érzelemáradatot egyetlen kép váltotta ki. Amint az érzelmeimből táplálkozó szörnyet megetettem, az hatalmába kerítette az egész lényemet, és felültetett a töprengés hullámvasútjára.

A töprengés hullámvasútján

Először is, a töprengés természetes emberi reakció, főleg szakítás után. Úgyhogy ne légy túl kemény önmagadhoz, ha mész egy-két kört. De meg kell tanulnod, hogyan irányítsd a gondolataidat, hogy ne ess túlzásba, és ez már bizony művészet.

Dr. Elaina Zendegui klinikai pszichológus, akinek fő területe a kognitív viselkedésterápia, azt tanítja a táborba érkező nőknek, hogy a töprengő gondolatsémáink megváltoztatásában az első lépés magának a ciklusnak a felismerése. El kell kapni az első jeleket, amelyek mint az első esőcseppek, jelzik a vihar közeledtét.

Dr. Zendegui szerint „a lehangoló gondolatok (pl.: szégyen, szomorúság, szorongás) vagy a hozzájuk kapcsolódó testi érzetek lehetnek a töprengés kulcsai. Amint rajtakapod magad, hogy töprengsz, finoman irányítsd vissza a figyelmedet a jelen pillanathoz. Irányítsd a figyelmedet az érzékszerveid által érzékelt dolgokra vagy a légzésedre. Amikor a ciklus újraindul (valószínűleg újra fog indulni), vedd észre, és ismét irányítsd vissza a figyelmedet. Ha több gyakorlásra van szükséged – mint ahogy sokunknak –, belefoghatsz egy napi tudatosság meditációs gyakorlatba, hogy fejleszd a készségeidet, amelyekkel felismerheted a töprengő gondolatsémáidat, és hogy a jelen pillanatra irányítsd a figyelmedet”.

A következő részekben kipróbált, működő módszereket veszünk sorra, amelyek segítenek megálljt parancsolni a töprengésnek, feldolgozni, majd kidolgozni magunkból az érzéseket. De először vegyük szemügyre, hogyan képesek újra feltépni a sebeket a töprengő gondolatok és a történeteink.

Újra feltéped a sebeidet?

Hányszor mesélted már el a borzalmas szakításod történetét? Ahogy élénk részletességgel beszámoltál róla, a barátaid és a családod támogatásuk jeléül lehet, hogy együttérzőn visszhangozták a szavaidat:

Micsoda lúzer. Mekkora egy nárci! Nem hiszem el, hogy ez történt veled!

A barátaidat puszta jó szándék vezérelte, amikor is azt hitték, hogy ha osztoznak a fájdalmadban, azzal együttérzésüknek adnak hangot. De az ex közös szidása csak olaj az érzelmi töltet tüzére. A történet elkezd alakot váltani, minden alkalommal egy kicsit más lesz. Mint a sugdolózós játékban, az emlékeink nem tények, és minden alkalommal, amikor felidézzük őket, változnak.

Az emlékezet és a tanulás molekuláris mechanizmusának kutatása során kiderült, hogy amikor felidézünk egy eseményt – vagy a tudatos elménkbe idézünk egy emléket –, torzítjuk, és ezzel örökre megváltoztatjuk.

Amir Levine[12]

Ha az áldozat szemüvegét alkalmazod, különböző interpretációkat és meggyőződéseket társítasz a történetedhez, akkor az valami sokkal fájdalmasabbá alakul át. A történeted már nem a szakításról szól, hanem arról, hogyan vesztegetted el rá a legszebb éveidet, hogy nem létezik normális férfi, és hogy örökre egyedül maradsz. A tényeket fikcióval kevered, és egy olyan drámai történetet hozol létre, amely aztán a jelenben és a jövőben is kísérteni fog.

És azzal, hogy újra és újra elmondod ezt a történetet, ismét feltéped a sebeidet.

A testünk nem ismeri fel a különbséget a múltban, a jelenben vagy a jövőben játszódó események között.[13] Amikor újra és újra átéljük a fájdalmas részletességgel előadott történetünket, a testünk stresszválasszal reagál. Előfordult már, hogy elsírtad magad, amikor egy évekkel korábbi fájdalmas történetről beszéltél? Ennek oka, hogy a tested azt gondolja, az esemény, amit felidézel, valós időben zajlik.

1. Gyakorlat: Hogyan meséled a saját történetedet?

Amikor becsmérlünk valakit, automatikusan az áldozat szerepét öltjük magunkra. Ez sem a gyógyulásban, sem a továbblépésben nem segít. E könyv segítségével újrafogalmazhatod a történetedet. Kezdésképp ragadj papírt és tollat. Szedd össze tíz pontban, hogy mi történt köztetek az exeddel. Bárhol kezdheted, ahol csak szeretnéd, egyedül a tíz ponthoz ragaszkodj. Akár csalhatsz is: olyan hosszan részletezheted a pontokat, amilyen hosszan csak szeretnéd. Dolgozd ki úgy, mintha egy barátodnak mesélnéd el. Ezt a tíz pontban összeszedett történetet fogjuk használni a következő gyakorlatban.

Gondolatcsapdába kerültél?

Az elméd bizony előfordul, hogy átver. Végtére is több mint kétszázezer évvel ezelőtt lett megtervezve. Azt a feladatot kapta, hogy életben tartson a kíméletlen környezeti feltételek között. Azok a vadászó-gyűjtögető ősök rendelkeztek a legjobb túlélési eséllyel, akik a legérzékenyebbek voltak a kockázati tényezőkre, a veszély jeleire. Akkoriban a törzsből való kizárás élet-halál kérdés volt. Jóllehet manapság nem ugyanezekkel a fenyegetésekkel nézünk szembe, de az elménknek még alkalmazkodnia kell. Az agyunk még mindig túlélőgépezet, veleszületett negatív torzítással rendelkezik, és rendkívül érzékeny a társas visszautasításra. Nem azért ránt le a negatív gondolkodás töprengésörvénye, mert megőrültél, hanem mert az agyad a munkáját végzi: igyekszik biztonságban tartani.

De ugyanez a működési elv a negatív gondolkodás csapdájában tarthat minket. Dr. Naomi Arbit viselkedéstudós és pozitív változás stratéga így magyarázza:

„Van egy hely a bal agyféltekében, amelyre az idegtudósok gyakran úgy hivatkoznak: »a mesélő«. Az agyunknak ez a fele folyamatosan történeteket sző, hogy próbára tegyen minket és segítsen megtartani az önértékelésünket, a személyes narratívánkat. A mesélő megszűri a beérkező információkat és élményeket, majd magyarázza azokat. De az agyunk által létrehozott történet nem szükségszerűen cseng egybe az igazsággal. És ezen csak még tovább ront az, hogy hajlamosak vagyunk elhinni ezeket a történeteket, tényként kezelni azokat.”

Az agyunk által létrehozott történetek miatt gyakran esünk a kognitív torzítás hibájába. Ezek az irracionális gondolkodásmódok – amelyekre gondolatcsapdaként is hivatkozhatunk – a negatív gondolatokat erősítik bennünk, és ezzel gyakran állandósítják a depresszió és a szorongás pszichés állapotát.[14]

2. Gyakorlat: Különítsd el a tényeket a fikciótól!

Nézd át a tíz pontba szedett történetedet, és különítsd el a tényeket a fikciótól. Kezdd azzal, hogy megkeresed és bekarikázod az általános gondolatcsapdákat. Ha ezzel megvagy, írd újra a történetet, de ez alkalommal csak öt pontban, és ragaszkodj a tényekhez.

Negatív szűrő: Csak a negatívumokra összpontosítunk, és átsiklunk a pozitív dolgok felett (pl.: Az egész kapcsolat hazugság volt). Negatív torzításként is ismeretes.

Katasztrofizálás: Végletes gondolkodásmód, mely során a legrosszabb forgatókönyvet képzeljük el (pl.: Örökre egyedül maradok).

Túlbecslés: Felnagyítjuk, felerősítjük annak az esélyét, hogy valami rossz fog történni (pl.: Ha összefutok vele, attól biztosan kiborulok).

Jóslás: Úgy vélünk a jövőbe látni, mintha az száz százalékban tényszerű lenne (pl.: