Írta: Alex Aster

A mű eredeti címe: Skyshade

Fordította: Ladányi-Turóczi Csilla

Szerkesztő: Póczek Csilla

Nyelvi korrektorok: Szabó Ferenc, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Alex Aster LLC, 2024

© Ladányi-Turóczi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borító: (c) 2024 Abrams

Borító illusztráció: Sasha Vinogradova

Borítódizájn: Deena Micah Fleming

ISBN 978 963 690 264 3 (epub), kiadói kód: MX-3136e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindenki számára,
aki valaha másokban kereste az erőt, de magában találta meg.

ELSŐ FEJEZET

OTTHON

Isla Crown figyelte, ahogy a szeretett férfi eltűnik, miközben szétesik a világ.

A másik férfi, akit ugyancsak szeretett, azzal a kétségbeesett reménnyel ragadta meg a karját, hogy egy ébredés előtti álomba kapaszkodik. Isla gyomra összeszorult, a füle csengett…

Az összecsattanó kardok és az üvöltő drekek zaja elcsendesedett.

– Itthon vagy – mondta Grim, és hangja elfúlt a megkönnyebbüléstől; a lány a megszokott helyen tapadt a mellkasához, arcát a szíve alá szorította. Ösztönösen lélegezte be a férfi illatát, és tartotta közel magához.

Otthon. A zsigereiben érezte.

Lényének másik fele visszakozott.

Kibontakozott Grim öleléséből. Lenézett. Páncélját és kezét vér borította. Ajkain valami sósat érzett: a verejték és a harc során ejtett könnyek ízét.

Minden eszébe jutott, amit tett… minden, ami volt… és menekülni akart. Ugyanúgy le akarta rombolni ezeket a folyosókat, mint az első találkozásuk napján Grimmel, vissza akart portálozni Lightlarkra, vissza Oro karjaiba…

De okkal volt itt. Az orákulum szerint Isla kénytelen lesz megölni Orót vagy Grimet. Ez a sorsa. Most, tudván, mit tett a múltban, hogy mennyi emberrel végzett… nem bízott magában eléggé azt illetően, hogy tényleg nem bántaná a Verőfényesek királyát.

Grim lassan közeledett hozzá, próbaképpen. A hangja szelíd volt.

– Szívem. – Újra felajánlotta a kezét, ujjpercei nyersek voltak, és ragadtak valamitől, ami lehetett a saját vére, de akár Oróé is.

Szívem. Isla szíve kettészakadt. Egy része mindennél jobban akarta Grimet – mert emlékezett rá. Egy másik része viszont ismét mellkason akarta szúrni.

Mégis megfogta a férfi kezét.

Grim széles válla megkönnyebbülten lazult el, mindaddig, amíg Isla azt nem mondta:

– Vigyél oda!

A férfi tudta, mire gondol. Bármennyire is gyűlölni akarta, bármennyire is azt kívánta, hogy a Grim iránti gyűlölete megragadjon, gyökeret verjen a csontjaiban, és elburjánozzon, mint egy elhanyagolt kert, a férfi ismerte őt. Tényleg ismerte őt.

– Isla…

– Vigyél. Oda.

Hangja rekedtes volt. Isla elportálozhatta volna magát is a pálcájával vagy a férfi erejével, de a gondolat, hogy bármilyen képességet használjon, miután látta, az milyen eredménnyel járt, hányingerrel töltötte el. Grim még egy pillanatig tanulmányozta őt, mielőtt ujjait az övéi köré kulcsolta, majd a szoba hirtelen eltűnt. Isla gyomra újra felfordult. Hamu borította a tájat, úgy nézett ki, mint valami mérgezett hóréteg. A házak elszenesedett halmokban hevertek, mint a tűzifa. Kő kövön nem maradt.

A falu térdre kényszerült.

Isla zokogása úgy vágta át a csendet, mint egy kasza. Nagy és kicsi testek kuporogtak a földön, törmelékké keményedve. Néhányan csupán kivehetetlen kőformákként maradtak hátra.

Ez a te műved – mondta egy hang a fejében. Szörnyeteg.

Nem. Nem ezt akarta, ő…

Emlékek röpködtek a szempillái alatt. Látta magát, amint meglátogatja e helyet, és a múltban ugyanúgy gyászol, mint most. Fájt. Annyira fájt; begyógyulni képtelen seb volt. Vérezni akart. Megérdemelte, hogy vérezzen. Ennek ellenére a fájdalma nem jelentett semmit – ezek az emberek az ő hibájából haltak meg.

Az ereje miatt.

Égő szemmel Grimhez fordult.

– Be kellene zárnod engem. Bűnöző vagyok. Rosszabb, mint bármelyik tolvaj vagy gyilkos, én…

Grim elkapta, mielőtt Isla összecsuklott volna.

– Nem szándékosan tetted – mondta a férfi, és megszorította a lány vállát.

Isla alig kapott levegőt.

– Számít-e a szándék, ha több száz ember hal meg?

A férfi szeme szomorú volt.

– Számít.

Isla elfordult.

– Persze, hogy ezt mondod. Mi mást mondanál?

Könnyek tolultak a szemébe, amikor visszagondolt a Lightlarkon vívott csatára, a mindent elborító vérre, a karmaikkal az eget szétszaggató drekekre. Ciel haldoklott, Avel pedig ikertestvére testét ringatta.

– Nem kellett volna meghalniuk! – tört fel belőle a zokogás. – Miért, Grim? Miért kellett támadnod?

– Tudod, hogy miért. – Szavai csendesek voltak. A férfi közelebb lépett, de Isla hátrált, nem volt hajlandó csökkenteni a köztük lévő távolságot.

Tényleg tudta. Szinte látta a tettet, ami mindezt a halált okozta – a kontrollálhatatlan erőt, amit Grim megmentése érdekében szabadjára engedett, és közben megölte önmagát.

A férfi visszahozta őt a halálból azzal, hogy az életét az övéhez kötötte, de ez csak átmeneti megoldás volt. Egyedül Lightlark egy másik világba vezető, végtelen hatalommal rendelkező portálja kínált végleges megoldást.

– Elmondhattad volna. Beszélhettünk volna róla. Elmondhattuk volna Orónak…

– Oro meghal, ha használjuk a portált. Nem egyezett volna bele. – Grim egy pillanatig hallgatott, aztán folytatta: – Te magad sem egyeztél volna bele. – Persze, hogy nem tette volna. Lightlark portálja beépült a sziget alapjába. A használata Lightlark halálát jelentené, Oróéval együtt, aki királyként eltéphetetlenül össze volt kötve a szigettel.

Isla megrázta a fejét, és összerezzent az őt körülvevő pusztulás láttán.

– Tényleg hagytad volna, hogy Lightlark elessen? Halálra ítélted volna a többi birodalmat, miközben a tiédet egy olyan világba vezeted, amiről semmit sem tudunk? Egyetlen nő kedvéért?

Ennek semmi értelme nem volt.

Grim a homlokát ráncolta.

– Nem akárki az a nő – fakadt ki, mintha sértenék a szavak. Közelebb lépett Islához. – Hanem a feleségem.

Feleség. A szó ezernyi emléket szabadított fel a lányban mindarról, ami a Centenárium előtti egy évben történt. Harc. Szerelembe esés. Esküvő. Minden pillanatot látott, amire korábban nem emlékezett, egészen a közelmúltig. Frusztráltságában becsukta a szemét.

– Tudod, hogy értem. Egyetlen élet, hogy ezreket kockáztassunk. Ez bűntett! Önző. Borzalmas.

Isla érezte, hogy Grim egyre közelebb kerül hozzá. Amikor kinyitotta a szemét, ott volt előtte.

– Szívem – mondta határozottan. A vállát díszítő tüskék miatt úgy nézett ki, mint valami démon. Véres páncélja csillogott a holdfényben. – Ha egy nőért háborút folytatni bűn, akkor, kérlek, tekints engem bűnözőnek! – Közelebb lépett. – Ha helytelen ezreket ölni azért, hogy életben tartsalak, akkor tekints gazembernek! – Islának fel kellett billentenie a fejét, hogy tisztán lássa a férfit. Grim lehajolt. Forró lehelete simogatta a lány ajkait. – Ha a bukásomat jelenti, hogy ennyire szeretlek… akkor vedd úgy, hogy elbuktam!

Isla hangja remegett.

– Ez undorító! Szörnyeteg vagy. – Noha kimondta a szavakat, tudta, hogy a részéről ez képmutatás. A föld, amelyen most álltak, a több száz halott körülöttük… ő maga, Isla tette ezt a férfiért. Hogy megmentse.

Szörnyetegek vagyunk, Szívfaló – mondta neki Grim még a Centenáriumon. Igaza volt.

De ez nem jelenti azt, hogy Isla ne tudna megváltozni.

Grim megígérte, hogy befejezi a csatát, ha ő visszatér vele. Már így is túl sok élet veszett oda. Lightlark vesztésre állt.

– Hívd vissza a harcosaidat és a drekjeidet! Azonnal.

– Már megtettem. – Grim kezében megjelent a kard, amellyel a szárnyas bestiákat irányította. – Vége van.

Ugyanaz a kard volt, amelyet a múltban kerestek. Amit maga Isla adott a férfi kezébe, hogy használhassa.

Az egész az ő hibája volt.

A drekek annyi embert öltek meg! Vérontásba sodorta a barátait. A saját férje harcosai mészárolták le őket.

A túlélők biztosan árulónak tartják. Biztos azt hiszik, hogy egész idő alatt hazudott nekik. Ez a tény kikészítette, de az érzései nem számítottak, ha az, hogy Grimmel tartott, garantálta a biztonságukat.

– Parancsold meg a drekeknek, hogy maradjanak a föld alatt, és tedd vissza a kardot a tolvaj búvóhelyére! Esküdj meg, hogy soha többé nem használod!

Arra számított, hogy Grim tiltakozni fog, de a szó könnyen gördült le a nyelvéről:

– Esküszöm.

Isla tovább feszítette a húrt.

– Esküdj, hogy nem próbálod meg újra használni a portált!

Grim ezúttal nem szólt semmit.

– Esküdj meg!

– Ha megteszem, itt fogsz meghalni – mondta Grim. – Mindannyian meghalunk.

Grim élete össze volt kötve minden alattvalóéval. És most már Isla sorsával is összefonódott. A lány körülnézett, végigtekintett a holttesteken. Ezeket az életeket máris elvette.

– Nem kellett volna hozzám kötnöd magad. – Újra lehunyta a szemét, és könnyek csorogtak végig az arcán.

Grim hüvelykujjával végigsimított Isla állkapcsán, és elkente a könnyeket.

– Újra megtenném – suttogta a fülébe mély és rekedt hangon. – Ezerszer is megtenném, szívem, ezt tudnod kell. Minden egyes alkalommal téged választalak a világ helyett.

Ami azt jelentette, hogy akkor a világot Islának kell megmentenie.

MÁSODIK FEJEZET

TRÓN

Isla hónapokra bezárkózhatott volna a szobájába, belefulladhatott volna a bánatba és a gyászba. A múltban, amikor először fedezte fel, mit művelt, így is tett.

De a könnyei nem akadályoznák meg Grimet abban, hogy használja a portált Lightlarkon. Nem segítenének neki megérteni az orákulum halálos jóslatát. Nem biztosítanák, hogy a halála ne pusztítson el ezreket. Csak akkor érhette ezt el, ha a cselekvést választja.

Ezért olyan mélyre temette az érzéseit, amennyire lehetett, és úgy döntött, csak úgy érheti el, hogy Grim ne tervezzen semmit újra a háta mögött, ha részt vesz minden találkozón. Minden eseményen. El kell játszania a feleség szerepét, mert így mindenhez hozzáférhet.

Másnap reggel a temetési szertartással kellett kezdenie. Grim átadta neki a szobáját – az ő szobájukat. Isla hajnalban ébredt. Lynx majdnem széttépte Grim istállóját azokban a pillanatokban, amikor elváltak, és most a szoba sarkából figyelte a lányt – zöld szemében aggodalom forrongott –, miközben Isla koronába fonta a haját, ahogy az Éjsötét asszonyok szokták.

Gondosan választotta ki a ruháját. Itt, ellenségekkel körülvéve, számított a megjelenése.

Mikor készen állt, remegő ujjakkal nyúlt aranyrózsa-nyakláncáért. Ez volt az egyetlen dolog, ami megmaradt neki Oróból, az emlékein kívül. Könnyek csorogtak le az arcán, ahogy lecsatolta és a zsebébe csúsztatta az ékszert.

A tükörben alig ismert magára. A Vadonc-zöld és -piros már majdnem eltűnt – helyette fekete ruhát viselt, amelynek míderébe halvány rózsaszínű gyöngyök voltak beleszőve. Úgy nézett ki, mint egy igazi, odaadó Éjsötét feleség.

Puszta átverés, gondolta, miközben Grim fegyverraktárába portálozott. Ott találta meg a gyógyító elixír-készletüket, azt, amit a Vadoncok készítettek a csatára. Nagy részét már felhasználták, de a maradék nagyját fogta, csillagtócsát rajzolt, majd átküldte a készletet Lightlark gyengélkedőjébe.

Kockázatos volt, de tudta, hogy a gyógyszer nélkül több száz sérült harcos veszne oda. Ez volt a legkevesebb, amit tehetett értük, miután csatába vitte őket. A lidércfű Éjsötét végtelen mezein virágzott: ebből a növényből készült az elixír. Nem fog nekik hiányozni.

Bezárta az átjárót, és épp visszatért a szobájába, mielőtt Grim bekopogott.

– Nem kell velem tartanod – mondta a férfi Isla duzzadt szemhéját tanulmányozva. Felemelte a kezét, mintha le akarná törölni a könnycseppet a lány álláról, de aztán, látva annak arckifejezését, úgy tűnt, meggondolta magát.

Isla hangja hideg volt.

– Tudom. Akkor is megteszem.

Az Éjsötétek nagy temetést rendeztek. A harcosokat egy, a tengerpartra néző, szent földdarabon, hamuhalmok alatt helyezték örök nyugalomra.

A levegőnek hús- és sószaga volt. A szél hátrafújta Isla haját, felfedve a fekete hajtűket, amiket a tincsei közé tűzött. Fekete gyémántok díszítették őket, harmonizálva a köpenyével. A nyaklánc, amelyet Grim adott neki, a nagy, csillogó, fekete gyémánttal, most látható volt a nyakán, mégpedig nem véletlenül.

Néhányan felkapták a fejüket. Hallotta, ahogy az emberek a nyakában lévő kőről suttognak. Ez volt a házasságuk szimbóluma. Talán nem hitték el, hogy az egyesülésük valódi, amíg meg nem látták a nyakláncot.

Bár úgy tűnt, az Éjsötét családoknak, akik gyűlölettel néztek rá, ahogy a temető sírhalmai között sétált a legújabb halmok felé, ez cseppet sem számít. Nem hibáztathatta őket.

– Áruló! Nem tartozol ide! – hallotta valaki motyogását. Igazuk volt. Lightlarkhoz tartozott, a mellette harcoló emberek halálát kellett volna gyászolnia. Most úgy tett, mintha tisztelné azokat a harcosokat, akik levágták őket. Undort, gyűlöletet és haragot érzett a gyászukban zokogó családok mellett.

És bűntudatot.

Hamu és csontok képei töltötték be az álmait. Lynx aznap reggel úgy ébresztette fel, hogy megbökte a fejével. Az ágynemű a padlón hevert. Isla karcolásokat talált a karjain, mintha önmagát karmolta volna. A bordái még mindig fájtak a zokogástól.

Most eltemette ezeket az érzelmeket. Ez az időpont nem volt megfelelő arra, hogy bármit is érezzen. Akkor nem, ha ugyanaz a pusztító erő ott szikrázott a bőre alatt, arra várva, hogy szabadjára engedje.

Miközben Grim a halottak emléke előtt tisztelgett beszédével, a lány minden egyes szavát mérlegre tette, hátha valami burkolt tervet vagy fenyegetést fedez fel bennük Lightlark ellen. De a férfi csak részvétet nyilvánított. Mögöttük harcosok sora állt, lehajtott fejjel, kardjukat mélyen a földbe vájták. Amikor Grim beszéde véget ért, intett a kezével, és a sírokat borító hamu egy része az ég felé emelkedett.

– Az udvartartásom ma este a trónteremben gyűlik össze, hogy megvitassuk a terveinket – mondta Grim Islának, miután minden családdal váltott néhány szót.

A lány szorító bilincsben tartotta az érzelmeit, nehogy a férfi eltöprengjen, miért keltette ez fel az érdeklődését.

– Van hely számomra is?

Grim arcát tanulmányozta, nem ingerült-e a kérése miatt.

Nem talált semmit.

– Számodra mindig van hely – felelte a férfi. – Én magam készítettem a trónodat.

Így volt: most már Isla is emlékezett rá. Grim a saját árnyékaival alkotta meg.

Órákkal később Isla úgy sétált a trón felé, mint egy szellem. Az emlékek elmosódtak, múlt és a jelen együtt vérzett, míg eggyé nem váltak.

Emlékezett a felháborodásra, amikor Grim bejelentette az udvarában, hogy Isla a felesége – és egyenrangú társa –, még mielőtt elindultak volna a Centenáriumra. Grim világossá tette, hogy aki nem tiszteli őt, annak nincs helye az Éjsötétek között. Így az ellenvéleményt nem törölték el, nem tépték ki gyökerestől és nem száműzték, hanem hagyták, hogy titokban növekedjen, mint a gaz.

Ez a szoba… ezek a trónok… felismerte az arcokat, amelyek őt bámulták, a terem színültig telt magas rangú katonákkal és nemesekkel.

Meghajoltak előtte, mert Grim kibelezte volna őket, ha nem teszik. Csak ő, Grim maradt állva. A férfi olyan csodálattal figyelte, ahogy a lány felé sétál, ami általában csak az istenek számára van fenntartva. De itt nem voltak istenek.

– Uralkodótok visszatért.

Senki sem mert tiltakozni.

Egy nő figyelt a terem sarkából, egyik tenyerét a mellkasán X-et formázó, ívelt kardok metszéspontján nyugtatva. Isla érezte, hogy valami rémlik neki a múltból. Grim tábornoka volt, Astria. Hosszú, fekete haját egyetlen fonatba kötötték. Magas, sápadt arccsontja miatt még komolyabbnak tűnt.

Sötét tekintete visszasiklott Islára, miután végigpásztázta a termet, hogy nem fenyegeti-e valami Grimet, és összeszűkült, mintha kiszúrta volna a legnagyobb veszélyt. Isla az első pillanattól kezdve, hogy megismerkedtek, tudta, hogy Grim tábornoka nem gyűlöli őt… csak nem bízik benne.

Astria problémát jelent majd. Itt lenni, az ellensége földjén, azzal jár, hogy hazudik Grimnek. Islának el kell rejtenie valódi célját, amikor megpróbálja felmérni a lehetőségeit. Grim értelmét elhomályosították az iránta táplált érzelmei, de a tábornoka tisztán látott.

Isla a folyosó végére ért, Grim pedig megfogta a kezét. Felsegítette őt a trónra.

Az árnyak kíváncsian mozogtak a bőre alatt, mintha magának Grimnek a meghosszabbításai lennének, de Isla nem mert megrándulni, miközben a tömeg felállt.

Hirtelen késztetést érzett, hogy elszabadítsa erejét. Ellenségek vették körül. Néhány arcot nem is a múltból, hanem a csatatérről ismert fel.

Oro kedvéért fog itt ülni közöttük. Kifürkészi a terveiket.

És ha veszélybe sodorják őt és Lightlarkot, megállítja őket.

– Most mi lesz?

Csak egy hang merte megtörni a csendet. Isla tudta, hogy csakis egyetlen elég bolond harcos létezik, aki ilyen merészen szólal meg.

Azonnal megtalálta a hang forrását, egy zömök férfit, akit nehéz volt nem észrevenni. Nagy termetéhez illő páncélt viselt. A haja egyetlen hosszú csík volt a feje közepén. Senki sem mert túl közel állni hozzá, még akkor sem, ha elfedte a kezét. Úgy tűnt, senki sem akarja, hogy megérintse. Hatalmas Éjsötét volt, aki képes volt az érintésével irányítani egy embert, ami a birodalmukban az évszázadok során ritkaságszámba ment. Grim nem vett tudomást a férfiról, aki továbbra is úgy beszélt, mintha halálvágya lenne.

– Győztünk volna! Ne hidd, hogy nem tudjuk, miért vonultunk vissza! – A férfi mereven bámulta Islát, tekintete a kulcscsontjai között nyugvó kövön akadt meg. – Az a nyaklánc. Ez egy förtelmes…

– Tynan! – Grim hangja olyan hideg volt, mint az árnyak, amelyek most elcsendesedtek Isla alatt. Senki sem mert még moccanni sem. – Apám arról volt híres, hogy kitépette a katonái nyelvét, ha még emlékszel rá. A parancskövetéshez nincs szükség beszédre, nem ez volt a szava járása? – Grim a homlokát ráncolta. – Valójában csoda, hogy neked hagyta, hogy megtartsd a tiédet. Talán tehetünk róla, hogy kiküszöböljük ezt a csorbát.

Tynan becsületére legyen mondva, hogy továbbra is szálfaegyenesen állt, bár fémbe burkolt ujjai dühösen összecsattantak. Veszélyes volt. De nem Grim számára. Grim ereje ugyanolyan tagadhatatlan volt, mint a dagály. Az ereje érezhető volt a teremben. Mindegyiküket meg tudta volna ölni anélkül, hogy akár csak elhagyta volna a trónját, és ezt mindannyian tudták is.

– Százak vesztek oda – folytatta Tynan, hangja remegett dühében. – Egy nő miatt, egy nő…

Grim felemelte a kezét, Tynan pedig megdermedt. Fuldoklásszerű hangot adott ki magából.

– Az a nő a feleségem – jelentette ki Grim egyenesen. – És az uralkodód. Te pedig szolgálod. – Lazított a szorításán, mire Tynan előretántorgott. – Most pedig hajolj meg!

– Uralkodóm, én…

– Azt mondtam, hajolj meg!

Isla figyelte a férfit, akinek szemében gyűlölet villogott, ahogy térdre rogyott.

– Lejjebb!

A férfi kezét a padlóra tette, kesztyűje a kőhöz csapódott.

– Lejjebb!

Tynan válla megremegett a tagadhatatlan dühtől, miközben homlokát a padlóhoz szorította.

– Most pedig… – kezdte Grim, és hátradőlt a trónján. Hangja szinte hétköznapian csengett. – Lehet, hogy visszavonultunk… de nem veszítettük el Lightlarkot.

Isla hallgatott.

Nagyon lassan fordította el a fejét, hogy szembenézzen Grimmel. De a férfi még csak rá sem pillantott. A pánik méregként ömlött szét Isla mellkasában.

– Éppen ellenkezőleg – folytatta Grim. – Visszaszereztük a legnagyobb esélyünket arra, hogy meghódítsuk a szigetet. Három uralkodó alapította Lightlarkot, köztük az én ősöm. – Csak ekkor fordult Islához. – És az övé.

Isla lélegezni sem bírt.

– Lightlark királya szerelmes belé – mondta Grim, de úgy, mintha ez valami vicc lenne. Mintha Isla kém lett volna, akit azért küldtek, hogy Oro, Lightlark királya beleszeressen, hogy a lány hozzáférjen a hatalmához. Az egész udvar nevetett. A katonák zúgolódni kezdtek. Isla dühe futótűzzé erősödött. A trón oldalába markolt, az árnyékok éles szélei a tenyerébe vájtak, és majdnem vért fakasztottak belőle. El akarta hallgattatni őket. Meg akarta fojtani őket azzal az erővel, amely hullámként hömpölygött benne. Meg akarta fojtani Grimet. Különösen, amikor a férfi vigyorogva azt mondta:

– Most már mindenünk megvan ahhoz, hogy bevegyük Lightlarkot.

Isla végignézte, ahogy Grim udvarának minden katonája és fontos embere kivonul a teremből, a vére olyan hévvel forrt, hogy csoda volt, hogy nem kapott lángra. Végül az utolsóként távozó mögött bezárultak az ajtók.

Egy pillanat múlva Isla a férfi nyakához nyomta a tőrét. A trónjához szorította. Szavai dühtől és csalódottságtól remegtek.

– Te manipulatív rohadék…

– Bármennyire is szeretném hallani a mondat végét – mondta Grim, és úgy tűnt, nem törődik az álla alatti pengével –, tartogasd a fullánkjaidat egy másik alkalomra, amikor tényleg lesz okod gyűlölni engem!

Isla rávicsorgott. Minden, amit mondott…

– Nem tervezem Lightlark megszállását, szívem.

Isla hitetlenkedve pislogott.

– Épp az imént mondtad!

– Tudom, mit mondtam. Azt mondtam nekik, amit hallani akartak, hogy időt nyerjek.

Grim fürkészve nézett a lány szemébe.

– A portál megmentett volna téged… és megmentette volna az embereimet is.

Isla kicsit lejjebb engedte a pengéjét. Erre nem számított.

– Mitől mentett volna meg?

A drekek jelentették a legnagyobb veszélyt a múltban, de eltűntek. Grim száműzte őket, és újra elrejtette a kardot, ahogy Isla kérte.

– A viharoktól – felelte egyszerűen a férfi. – A leghalálosabbaktól, amiket el tudsz képzelni.

Először hallott erről. Pedig a Centenárium előtt egy évig kutatta az Éjsötétek titkait.

A férfi bizonyára érezte a zavarát, mert így szólt:

– Régebben néhány évszázadonként fordultak csak elő, hol itt, hol ott, aztán évtizedenként, majd néhány évente. Kiszámíthatatlanok, és minden egyes alkalommal rosszabbak. Több százan halnak meg a viharszezonban.

Több százan? Isla a homlokát ráncolta, Grim pedig bólintott.

– Nem csak az időjárástól. Betegséget hoznak. Lényeket. Egész falvakat pusztítottak el a vadállatok az éjszakában. A viharok még az átkoknál is halálosabbak. A drekek az egyik ilyenben tűntek fel, és soha többé nem távoztak.

– Honnan tudod, hogy viharszezon lesz?

– Vannak előjelei – mondta Grim. – Az árapály változik. Bizonyos állatok beássák magukat. Körülbelül három hónapig tart. Ezúttal egész télen keresztül itt lesz, ha tippelnem kell.

Isla nyelt egyet. Akkor több száz Éjsötét van veszélyben. Talán már nincs is semmi esélyük. Saját élettartama bizonytalan volt… ha megöli Grimet, hogy teljesítse a próféciát, akkor az egész nép elpusztul…

Nem. Nem volt hajlandó elfogadni ezt a sorsot. Az orákulum úgy tett, mintha a jövője kőbe lenne vésve, de ha csak egy mód is van rá, hogy ezt megváltoztassa, meg fogja találni.

– Segítek neked. Segítek megállítani a viharokat.

Grim felhúzta a szemöldökét.

– Ugye nem gondolod, hogy nem próbáltam még?

– Velem még soha. – Korábban már működtek együtt. Az emlékek egy pillanatra elvakították Islát. A lélegzete bizonytalanná vált. – Tegyük meg együtt! Nyerjünk még időt, elég időt ahhoz, hogy találjunk egy másik megoldást a portálon kívül!

Elég időt arra, hogy megváltoztassák Isla végzetét. Grim habozott. Aztán bólintott.

Sóhajtott, hátradőlt, és Isla csak akkor vette észre, hogy a lábával még mindig szorítja a férfit.

Grim tekintete lassan végigcsúszott a lány testén, megakadt a ruhája szegélyén, amely teljesen felcsúszott a combján. Isla bőre bizsergett a hidegtől.

Egy pillanatra elképzelte, ahogy a férfi keze a csípője köré fonódik, és szorosan magához húzza. Elképzelte, ahogy ő pedig hátrahajol, a ruháját átbújtatja a fején, és…

Rájött, hogy nem csak képzelte. Emléke volt valaminek, amit tettek; az arca lángba borult. Grim elsötétült szemmel figyelte őt, erősen markolta a trónt.

A férfi az ellensége. Isla undorodott a gondolataitól.

El kell felejtenie, hogy képes lesz eltemetni az érzéseit. Meg kell fojtania őket. És elégetni.

Felállt, végigsimított a ruháján.

– Akkor holnap. – A legédesebb mosolyát villantotta a férjére. – Ha rájövök, hogy a Lightlarkkal kapcsolatos fenyegetésed valós, hasznát veszem annak a sok szép pengének, amit a szobámban hagytál nekem. – Ott sorakoztak, mind tökéletesen illeszkedett a szekrényében lógó nadrágok sok vékony zsebéhez. – Csak azért, mert házasok vagyunk, ne gondold, hogy nem foglak kibelezni!

Csak amikor az ajtóhoz ért, hallotta meg Grim szavait:

– Nem is számítottam másra tőled, asszonyom.

HARMADIK FEJEZET

KOVÁCSMŰHELY

Mielőtt belekezdett volna, hogy segítsen Grimnek a viharok megállításában, tennie kellett valamit magáért.

Érzései eltemetése nem működött, nem igazán. Nem bízhatott magában, hogy kordában tartja őket, és most már tudta, milyen károkat okozhatnak, ha keverednek a képességeivel.

El kellett érnie, hogy soha többé ne öljön meg egyetlen ártatlan embert sem.

Muszáj volt garantálnia, hogy féken tudja tartani a hatalmát.

Csak egyvalaki képes ilyen varázslatot létrehozni, és annak a valakinek, amikor utoljára látta, kiszúrta az egyik szemét egy késsel.

– Azért jöttél, hogy a másikat is kiszúrd? – kérdezte a kovács. A férfi a műhelyében ült, hátat fordított neki, miközben valamit fényesített a munkaasztalon. Még ülve is több mint egy fejjel magasabb volt, mint Isla.

A lánynak eszébe jutott, hogyan vadászott rá az erdőben az óriás, mint valami zsákmányra, miután megérezte a vérét. A behemót vágyott a vérében rejlő képességre, hogy a fegyvereibe kalapálhassa. Pedig Isla akkoriban azt hitte, semmilyen hatalma nincs. Akkor nem értette, miért sóvárog a kovács annyira kétségbeesetten a vérére, de most már tudta.

Kockázatos volt idejönni anélkül, hogy szólt volna Grimnek. A kovács számos okból akarhat kárt tenni benne.

– Ha azon tűnődsz, ki fogom-e szívni belőled a bűvös véredet, engedd meg, hogy eloszlassam ezt a félelmedet! – mondta a férfi anélkül, hogy megfordult volna. – Te vagy az utolsó ember a világon, akit megölnék.

Isla a homlokát ráncolta, részben sértetten.

– Miért?

– Többre megyek veled, ha életben maradsz.

Ez megakasztotta Islát egy pillanatra.

– És mire akarsz felhasználni?

A kovács nem válaszolt. Csak folytatta a fényezést.

A lány végigfuttatta a nyelvét a fogain. Legjobb, ha rögtön a dolog közepébe vág.

– Szükségem van valamilyen eszközre, hogy megfékezzem a hatalmamat. Hogy kordában tartsam. Tudnál ilyet készíteni?

Egykor arról álmodott, hogy lesz varázsereje. Most, hogy több hatalomhoz férhetett hozzá, mint bárki más az összes birodalomban, bármire hajlandó lett volna, hogy megszabaduljon tőle. Hiszen ez olyan fegyverré tette, amelyet senki nem tudott irányítani – beleértve önmagát is.

Az elméjében képek villantak fel. Hamu. Testek árnyéka. Halál…

A kovács széke vadul nyikorgott az óriás súlya alatt.

– Egy. A megfelelő fémmel meg tudnám csinálni. De az a fém ritka jószág. Áhított. Más dolgokat kell beolvasztanom, hogy elkészítsem. – Egy pillanatig tanulmányozta Islát. – Kettő. – Tekintete a nyakláncára csúszott, szeme érdeklődéssel csillogott. Isla azon tűnődött, ez is az ő műve-e vajon. – A segítségemnek ára van.

– Rendben. Mennyit kérsz? – Isla boldogan fizetett. Bármit, hogy elfojtsa az erőt, ami tűzként lángol az ereiben, bármit, hogy enyhítse a félelmet, hogy érzelmei fordulata további halálokhoz vezet.

– Nem érmékre van szükségem. Olyasmit akarok, amit csak te adhatsz meg nekem.

Isla emlékezett arra, mit mondott arról, hogy csak úgy értékes számára, ha életben van. Azért, mert friss vérre volt szüksége? A keze a lábához simuló tőr felé siklott. A kovács volt a legnagyobb férfi, akit valaha látott. Arra gondolt, hogy ez az óriás erőfeszítés nélkül összetörheti a koponyáját a kezében. Azon tűnődött, ideje lenne-e futásnak erednie.

– Mit akarsz?

A kovács csak nézett rá, egyetlen szeme megtelt tűzzel.

– Azt akarom, hogy ölj meg.

Isla csak pislogott.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értem.

– Tökéletesen érted.

A kérésének nem volt értelme.

– Miért én?

Az évszázadok során számos módon megtalálhatta volna a halált, ha erre vágyott.

Ekkor eszébe jutott, amit a kovács mondott neki, miután a tőrét a szemébe döfte.

Elvileg nem lehettél volna képes arra, hogy ezt megtedd.

– Egy Grimshaw előtti uralkodó megátkozott, hogy soha ne tudjak meghalni, hogy soha ne kelljen nélkülözniük a képességeimet. – Körbeintett a kovácsműhelyében. – A világon senki más nem képes olyat teremteni, mint én. Ezt ők is tudták.

– De az én erőmmel ez megkerülhető.

– Az apád erejével – javította ki a férfi. Ritka dolog volt, hogy olyanok születtek varázserővel, akik nem lettek uralkodók, de Isla apja hatalmas erővel rendelkezett, és immunis volt az átkokra.

Az óriás ismerhette az apját. Isla hatalmas késztetést érzett arra, hogy részleteket szedjen ki belőle, hogy megtudjon tőle minden kis morzsát, ami az apjáról tudható, de nem tűnt úgy, mintha a kovács még sokáig akarta volna szórakoztatni, és neki is akadt sürgősebb dolga, mint a behemót, aki arra kérte, hogy vessen véget az életének.

Isla nem akarta, hogy bárki más az ő keze által haljon meg. Hiszen éppen ez volt a lényege a fém használatának.

Úgy tűnt, a férfi érezte a határozatlanságát.

– Add meg nekem a végső pihenés kegyelmét! – mondta. Isla az örök élet gondolatán merengett. Hogy valaki soha nem találhatja meg a halál békéjét.

– Biztos vagy benne?

A férfi bólintott.

– Rendben. A tél végéig adok időt, hogy meggondold magad. Ha még mindig akarod… megteszem.

A kovács hatalmas, hegyomlásnyi alakja a megkönnyebbüléstől mintha egy kicsit összezsugorodott volna. Aztán a műhely felé fordult.

Isla végignézte, ahogy levesz két tőrt az alkotásaival teli falról. Ősinek tűntek, a markolatukat olyan szimbólumok borították, amelyeket nem értett. És a pengéik… fényesen ragyogtak, jobban, mint ahogy az állapotukban kellett volna. A tűz mellett, az erős fényben… a fém majdnem csillogott. Az óriás nem vesztegette az időt, mielőtt beolvasztotta volna őket. Lángok csaptak fel a kohóból, megtöltve a műhelyt hőséggel.

A kovács munkálkodását figyelni elbűvölő volt. Szakszerűen, szorgalmasan dolgozott. Hatására a furcsa fém megváltoztatta a színét, majd teljesen elolvadt. Fényesen csillogott új formájában, mint egy tál csillag. A kovács nem használt öntőformát. Valahogy képes volt a folyékony fémet a kezébe önteni anélkül, hogy megégette volna magát. Képes volt saját maga alakítani. Ebben állt a varázsereje.

Isla hirtelen megbánta, hogy üzletet kötött vele, és néhány hónapon belül megöli.

A fém keményedni kezdett a férfi ujjai alatt. Mielőtt megszilárdult volna, a kovács intett a lánynak, hogy nyújtsa ki a kezét. Isla megtette, és azon tűnődött, vajon megégeti-e a hólyagos anyag, de a férfi irányítása alatt nem is érintette a bőrét, miközben a két eszköz a csuklója köré zárult. A kovács ujjainak simítására a fém teljesen kihűlt.

Aztán készen is volt.

– Mi ez a fém? – kérdezte Isla. Fényesen csillogott a fényben, mintha ezer gyémánt esett volna csapdába.

– Árnyékfém – mondta a férfi. – Ősi hatalomból készült.

– Nem fog eltörni?

A kovács megrázta a fejét.

– Úgy terveztem, hogy csak az a személy képes levenni, aki felhelyezte. És én. A varázslataimnak mindig van biztosítéka.

Nagyszerű. Isla úgysem kérné egyhamar, hogy vegye le róla. Abban a pillanatban, amikor a karkötők becsukódtak a csuklója körül, válla megkönnyebbülten megereszkedett. A szemét szúrták a könnyek.

Olyan… csend honolt benne. Már majdnem elfelejtette, milyen volt az elméje anélkül, hogy állandóan blokkolnia kellett volna a körülötte kialakulásra váró, végtelen kapcsolatokat. Működött.

Az ereje eltűnt.

Grim ragaszkodott hozzá, hogy vele vacsorázzon, mielőtt elkezdik a közös munkát. Isla több perc késéssel sietett az étkezőbe, a férfi pedig tökéletes mozdulatlansággal ült az asztal végén, mintha boldogan várna rá akár az örökkévalóságig is, ha arra volna szükség.

Amint Isla belépett, a férfi felállt, a szeme tágra nyílt, mintha a lány valami csodálatra méltó dolog lenne. Alaposan megnézte a hosszú, ezernyi fekete gyönggyel díszített ruháját, ami a ruhásszekrényében várta. Úgy tűnt, Grim beváltotta ígéretét, hogy szabót fogad fel a számára, miután annyi ruháját széttépte. Isla azért vette fel ezt, mert ez volt az elvárás. A legkevésbé sem volt szüksége arra, hogy Grim udvara még jobban megkérdőjelezze az indítékait, mint amennyire eddig tették.

Grim egyáltalán nem tűnt gyanakvónak. Mosolygott. Aztán a tekintete a lány karkötőjére tapadt.

– Szívfaló – kezdte óvatosan, és mély hangjától a lány mellkasa összeszorult. – Ha emlékszel, van egy ékszeres szekrény a lakosztályod mellett. – Valóban volt. Mégpedig évszázadok ősi drágaköveivel, főleg fekete gyémántokkal tele. Nem mintha bármelyik vetekedett volna a nyakában függő kővel.

A lány figyelmen kívül hagyta a férfit és a nevetséges szikrákat, amelyek egy olyan egyszerű dologtól, mint a hangja, szétterjedtek benne, miközben a hosszú asztalnál a Grimével átellenben lévő szék felé sétált. Az asztal két végén ültek. Nem volt túl praktikus így vacsorázni. De most, miközben Grim folytatta a karkötői tanulmányozását, Isla hálás volt a távolságért.

Egészen addig, amíg Grim meg nem jelent mellette, és gyengéden a tenyerébe nem vette a csuklóját. Sziszegett, ahogy megérintette a fémet.

– Mit tettél, szívem?

– Amit kellett – felelte Isla, és figyelmét az előtte álló borospohárra fordította. Az italnak kissé virágos illata volt. Ivott egy kortyot.

– Nem kell rejtőzködnöd – mondta Grim. – Velem nem. Itt nem. Soha.

Isla el akarta mondani neki, hogy leginkább itt kell elrejtőznie, mert annak ellenére, hogy gyűlöli Grimet, szereti is, és ez a szerelem szörnyű dolgokra késztette.

Meg akarta mondani neki, hogy mindenre élénk részletességgel emlékszik. Mint például arra, mikor teljesen megfeledkeztek a vacsoráról, Grim árnyékba burkolta a szobát, lefektette őt erre az asztalra, és…

Grim biztosan érezte az érzelmeiben bekövetkezett változást, mert a szeme elsötétült. Mintha ő is emlékezne.

Az asztal oldalára nézett, mintha látná az emléket. Mintha érezné az ízét.

Isla nyelt egyet, a férfi tekintete pedig a nyakára vándorolt. A nyakláncát hirtelen nagyon nehéznek érezte, bár ez eddig ritkán zavarta. A bőre ösztönösen bizsergett, és…

– Meglátogattad a kovácsot. – A férfi szavai félbeszakították a gondolatait.

Isla nem tagadta. Grim csak a homlokát ráncolta, majd visszatért a helyére az asztal túloldalán.

Csendben ettek. Az étel tökéletes volt; a férfi céltudatosan gondoskodott arról, hogy a lány kedvenc ételei kerüljenek az asztalra: karamellizált zöldségek, fűszeres gabonafélék, vajas burgonya. De Isla egy szót sem szólt, és Grimnek kellett megtörnie a feszültséget.

– A leopárdod megharapta a kertészt – közölte. Éjjel Lynx Isla mellett pihent, de aznap a lány hagyta, hogy szabadon kóboroljon.

Isla a homlokát ráncolta.

– Mit csinált a kertész? Lynx nem harap ok nélkül.

Grim összevonta a szemöldökét.

– Ez a vadállat engem is megpróbált megharapni. És nem csináltam semmit, csak otthont és ételt adtam neki.

– Provokálod őt a jelenléteddel.

Isla ivott még egy korty bort.

Grim hátradőlt. Felemelte a poharát. Lazán forgatta a benne lévő bort.

– Szóval akkor erről lenne szó? Úgy teszel, mintha utálnál?

Isla egy pillanat alatt felpattant a székéből.

– Nem csak úgy teszek! – vágott vissza.

Grim is felállt.

– Tényleg? Érzem az érzelmeidet, szívem. Ha hazudni akarsz, jobbnak kell lenned!

Isla keze remegett a dühtől.

– Nem hazudok – mondta, felemelve a hangját. – Te hazudsz inkább magadnak, ha azt hitted, hogy a háború úgy hoz vissza ide, hogy szerető, naiv, idióta feleséged legyek!

Grim arcát minden derű elhagyta.

– Nem azért háborúztam, hogy visszahozzalak ide. Azért tettem, hogy megmentselek.

– És hogy sikerült? – kérdezte Isla, kiáltása visszhangzott a szobában.

Grim hallgatott. A szeme már nem csillogott. Minden fény eltűnt belőle. Isla megbántotta. Nagyszerű.

Az asztal két végéből bámulták egymást, a mellkasuk hullámzott, a lány szíve hevesen kalapált.

Még jobban akarta bántani. A karjaiba akart omlani.

Két ember létezett benne: a Centenárium előtti Isla, aki feleségül ment az Éjsötétek uralkodójához, és a verseny utáni Isla, aki harcolt ellene.

– Nem tudom ezt csinálni – jelentette ki komolyan. Nem tudott itt ülni, és úgy tenni, mintha Grim nem lett volna az ellensége pár nappal azelőtt. Nem tudott úgy tenni, mintha nem lenne még mindig az ellensége.

Nem tudott úgy tenni, mintha nem létezne egy prófécia, amely szerint ugyanolyan valószínű, hogy Orót öli meg, mint hogy Grimmel végez.

Az ajtó felé rohant. Grim éppen akkor jelent meg előtte, amikor a kilincsért nyúlt.

– Kérlek! – mondta a férfi tágra nyílt szemmel. Kétségbeesetten. – Kérlek, ne menj el! Sajnálom. Gyűlölj engem! – könyörgött. – Gyűlölj engem, amennyire csak akarsz! Gyűlölj örökké! Csak… csak ne menj el! – Grim egy lépést tett Isla felé. – Szeretlek, Isla! Szükségem van rád.

Islának nem volt szüksége Grim érzelemolvasó képességére ahhoz, hogy megértse a férfi szemében a mélységes megsemmisülést; hogy tudja, valóban ő volt a szíve, az életének középpontja, és elszakították tőle. Isla elhagyta. Orót választotta, és ez egyértelműen nyomot hagyott Grimben.

De hiszen saját magával tette ezt.

A lány hangja remegett, amikor azt mondta:

– A tiéd voltam. És a magad hibájából vesztettél el.

Nem gondolta, hogy a pusztítás elmélyülhet, mégis ez történt. És ezúttal, amikor a lány elsuhant mellette, Grim nem állította meg.

NEGYEDIK FEJEZET

LIDÉRC

Isla a nyaki ütőeréhez szoruló nyakláncot bámulta, és azt kívánta, bárcsak letéphetné.

Tényleg nem volt képes erre. Grimmel szemben ült, abban a szobában aludt, ahol egykor együtt háltak, így túl könnyű volt belesüppedni a múltba. Túl könnyű volt elfelejteni, hogy a szíve fele valaki másé – valakié, akihez minden pillanatban vissza akart futni, amióta csak elváltak.

Oro. A szeme égett, amikor rá gondolt. Ahogy eszébe jutott, milyen megsemmisülten nézett a férfi, amikor ő megfogta Grim kezét. Még akkor is érte nyúlt, amikor már majdnem eltűntek.

Érte nyúlt.

Csak két napja történt, de úgy érezte, mintha egy élet telt el volna azóta, hogy elváltak. A keze ökölbe szorult, sérült tenyere fájdalmasan csípett. Nem így kellett volna lefolynia annak a csatának.

Mostanra már egy aranyszínű homokkal teli tengerparton kellene lennie, csak Oróval kettesben, a kedvenc dolgaikat művelve a férfi kedvenc helyén. Behunyta a szemét, és szinte látta és érezte: az arcát Oro meleg mellkasához szorította, keze lusta mozdulatokkal végigsimított a csupasz hátán, a könyörtelen napsugarak égették bőre minden egyes hüvelykjét.

Kinyitotta a szemét.

Ehelyett ebben a hideg kastélyban van. Bámulja magát a tükörben.

Bárcsak soha nem egyezett volna bele, hogy felveszi ezt az átkozott nyakláncot!

Semmivel nem lehetett eltörni, hiába próbálta. Csak a halála után szabadulhat meg tőle.

Az pedig hamarosan bekövetkezik.

Összeszorította az állkapcsát, fogai egymáshoz koccantak. Elég. Már nem spekulált arról, mennyi ideje van hátra, vagy mit jelent a prófécia, vagy hogy a sorsa egyáltalán megváltoztatható-e. Válaszokra volt szüksége.

Szerencsétlenségére az egyetlen személy, aki meg tudta volna adni neki ezeket a válaszokat – az orákulum, akitől a jóslatot kapta –, halott volt.

A szekrény felé lépve felsóhajtott, majd megtorpant.

Az orákulum halott… de voltak nővérei. Más orákulumok, akik évezredek óta nem ébredtek fel. Cleo elfogta őket.

Valami veszélyes – valami reményhez hasonló – kezdett virágozni a mellkasában.

Ha megtalálja Cleo flottáját, ha megtalálja az orákulumokat… többet mondhatnak neki a próféciáról. Hogy nagyjából mikor fog távozni. Talán még arról is, hogyan lehet megváltoztatni a sorsát.

Kockázatos volt. Cleo az ellensége, ma inkább, mint valaha. Isla most nem rendelkezett varázserővel; könnyű préda lenne, már ha egyáltalán képes megtalálni a Holdfényes flottáját. Cleo hajói bárhol lehetnek. Valószínűleg már úton vannak visszafelé, a Holdfényes Újvidékre.

Nem – jött rá hirtelen. Az a Cleo, akit megismert, nem ezt fogja tenni. Cleo mindennél jobban vágyott arra, hogy átkeljen a portálon; ez volt az egyetlen módja annak, hogy újra együtt lehessen a fiával. Nem vonulhat vissza egyszerűen a szigetére – nyilván van terve. Grim portálozó ereje elengedhetetlen a másik világba jutáshoz. Cleo biztos megpróbálja meggyőzni Grimet, hogy gondolja át a döntését.

A Holdfényes Éjsötét földje felé tart.

Isla lépései csendesek voltak, ahogy járkált a szobában. Még ha igaza van is, a tenger hatalmas. Lightlarktól Éjsötétig hosszú az út.

Bárcsak tudna repülni! Bárcsak ne adta volna fel az erejét!

Most rögtön visszaportálozhatna a kovácshoz. Levehetné a karkötőt. Olyan könnyű lenne! Még azt is megtehetné, hogy utána visszarakatja…

Isla ezt a gondolatot a gyökérnél fogva húzta ki. Így kezdődött. Egyik kifogás a másik után, egyik ok a másik után, amíg gyakrabban nem viselné a karkötőt, mint amennyiszer igen.

Amíg valami szörnyűség nem történne újra. A hamu. A romok. A holttestek…

Nem. Nem volt szüksége a varázserejére. Élete nagy részében nem volt rá szüksége. Nélküle is megtalálja Cleo flottáját.

Egy csokor virág feküdt az ajtaja előtt. Sötétvörös rózsák. El akarta égetni őket.

Egy cetli volt a csokorhoz csatolva. Grim szálkás betűi sorakoztak rajta, ugyanaz a kézírás, mint a centenáriumi demonstrációjára szóló meghívón.

Sajnálom – szólt az üzenet. Kérlek, vacsorázz velem! Még egyszer.

Nem akart elmenni. Hozzá sem ért a virágokhoz. De miközben Lynx hátán utazott, mérlegelve, hogyan találhatná meg Cleo flottáját, eszébe jutott egy másik lény.

Egy apró pikkelycsomó.

A nap hátralévő részét azzal töltötte, hogy a kastélyban kereste, de nem volt szerencséje. Az istállóban sem lelte. Késő délutánra aggodalom töltötte el a mellkasát.

Hol lehet?

Grim nagyon örült, mikor aznap este megpillantotta Islát. Azonnal felállt, amikor a lány besétált, majd a székéhez lépett, hogy kihúzza neki.

Az első néhány percben csendben ettek: a férfi néhány pillanatonként felnézett, tanulmányozta Islát, mintha katalogizálná, mit szeret és mit nem; Isla pedig igyekezett nem törődni azzal, hogy a férfi minden fogást aprólékosan úgy tervezett meg, hogy egybeessenek azokkal a dolgokkal, amelyeket ő szeret. Megint. Átfőtt, fűszerezett húscsíkok, porhanyós magvak, szalagokká csavart gyökérzöldségek. Volt csokoládédesszert is. Persze, hogy volt.

Amint ilyen közel került a férfihoz, az emlékképek kitágultak, mintha el akarná árasztani a tenger. Néhány emlékben az apró teremtmény is szerepelt.

– Hol… hol van? – kérdezte Isla, és a szíve összeszorult. És ha a kis sárkány már nem is él? Hosszú ideje nem mondta ki a nevét. – Lidérc. – A hangja megtört, ahogy kiejtette a szót.

Grim vigyora megnyugtatta. A sárkány nem feltétlenül volt a szíve csücske, de még ő sem volt annyira gonosz, hogy mosolyogjon a pusztulásán.

– Kíváncsi voltam, mikor kérdezed meg.

– Kerestem őt a kastélyban.

Grim vidám hangot adott ki.

– Ó, már nem idebent alszik!

Isla emlékezett rá, hogy Grim mindig nehezen viselte, ha az apró sárkány elfoglalta a helyét az ágyban. A férfira nézett.

– Miért nem?

– Megmutatom.

Isla követte a férfit az étkező ajtaján át a széles, ívelt erkélyre. Só égette az orrlyukait, a szél vadul hátracsapta a haját. Hunyorított. Csak a végtelen óceánt látta.

– Várj itt! – kérte Grim, és mielőtt a lány bármit kérdezhetett volna, eltűnt.

Isla türelmetlenül kopogott a kövön, miközben várt. Remélte, hogy Grim jól bánt Lidérccel a távollétében. Csak egy apró lény volt, akinek segítségre volt szüksége.

Emlékezett arra a napra, amikor megtalálta: hogyan sántikált, mert a kis lába megsérült. Isla lassan meggyógyította Vadonc elixírrel. A sárkány nyöszörgött, amikor bedörzsölte a lidércfűvel, és a lány szorosan ölelte, amíg el nem aludt. Elég kicsi volt ahhoz, hogy közvetlenül a mellkasára férjen, és imádott ott lenni, annak ellenére is, hogy Grim morgott, mondván, a sárkány ellopja a feleségét.

Az a pillanat, az az élet: valaha otthon érezte magát benne. Most emlékezett, és közben üres volt.

Az erkély fölé hajolt azon tűnődve, Grim miért mondta neki, hogy itt várjon, és mi tart ilyen sokáig, amikor egy széllökés hátrarepítette.

A kő élesen a hátába vájt, amikor földet ért.

Éjfél-fekete szárnyak takarták el a holdat, és karmos árnyékot vetettek az erkélyre. Isla haja csapkodva suhogott mögötte. Szörnyű csikorgással, majdnem akkora karmaival, mint a lány teste, a sárkány megragadta a párkányt, mire kődarabok omlottak az óceánba. A karmok ismerősek voltak. Az egyik kissé görbe.

Lidérc.

Az apró pikkelycsomó most már teljesen kifejlett sárkány volt. És Grim lovagolt rajta.

Isla még mindig a földön feküdt, moccanni sem mert, csak figyelte, hogyan vizsgálgatja őt a sárkány lehajtott fejjel. A lány keze remegett, ahogy lassan megmozdult, hogy megérintse a lény pofáját. A pikkelyei hidegek voltak. Megszagolta Islát.

Aztán hátrahajtotta a fejét, és az ég felé kiáltott. Isla alól egy pillanat alatt eltűnt a talaj, amint Lidérc orrával a levegőbe dobta. Majd elkapta a nyakával, és a lány lecsúszott durva pikkelyein, épphogy elkerülve a zuhanást: Grim ragadta meg a ruhája hátuljánál fogva, miközben gyöngyök repültek mindenfelé. A férfi maga elé húzta, Lidérc pedig boldogan üvöltött a csillagok felé.

Grim szeme mintha csillogott volna az éjszakai égbolt alatt.

– Még soha nem láttam ilyen izgatottnak.

Isla tátott szájjal nézett rá.

– Hogyan? Csak néhány hónap telt el. Hát…

– Megnőtt.

Ez elég enyhe kifejezés volt a valósághoz képest.

– Akarsz rajta lovagolni? – kérdezte Grim.

Mielőtt Isla válaszolhatott volna – és a válasz nemleges lett volna, mert ez csak a repülés egy újabb formája lenne, amit a lány határozottan utált –, Lidérc felemelkedett a levegőbe, és Grimnek kellett elkapnia Isla derekát, nehogy a sziklának csapódjon.

Sikolyát elnyelte a szél, miközben Lidérc kilőtt a felhők felé.

– Tarts ki! – súgta Grim a fülébe, és ez azt jelentette, hogy kapaszkodjon belé.

A lány vele szemben ült, a férfi felsőtestének dőlt, fejét a mellkasához hajtotta. A lába a dereka köré tekeredett. Átölelte.

Szerencsétlen helyzet volt, de Isla nem mert lazítani Grim nyakának szorításán, hiszen ez az alternatíva azt jelentette volna, hogy lezuhan. Bokáját összezárta a férfi mögött, és érezte, ahogy Grim mozdulatlanná válik alatta.

Ez ismerős volt. Miközben félelem járta át a gyomrát, a forróság parazsa is felizzott. Minden érzékszervét elborította. Grim szappan és vihar illatát árasztotta, és valami jellegzetesen sajátos szaga; a lány ellenállt a késztetésnek, hogy végigsimítson az ajkaival a nyakán és az állán. Úgy tűnt, hogy a férfi hasonló elszántsággal küzd, hogy visszafogja magát.

Nem. Grim az ellensége. Isla megveti őt.

– Lidérc – mondta végül Grim. A hangja sötét suttogás volt a lány fülében, és végigfutott a gerincén, miközben a férfi utasította a sárkányt, hogy szálljon le. Amikor Lidérc engedelmeskedett – cseppet sem finoman –, Isla a zökkenéstől Grimhez tapadt, és nyöszörgéshez hasonló hangot adott ki. Grim mintha felmordult volna.

Aztán Lidérc megfordult, Isla pedig minden méltóság nélkül csúszott a földre. Nem lehetett mérges a teremtményre, amely még mindig nagyon fiatal volt. Lidérc hatalmas fogaival vigyorgott rá, és ez a mosoly borzalmas lett volna, ha Isla nem látja benne annak a kis sárkánynak a villanását, aki valaha volt. Lehajolt, hogy a fejét Isláéhoz dörzsölje, amitől a lány a hátsójára esett.

Grim megpróbálta elrejteni nevetését, miközben a tisztáson át figyelte őket.

– Még mindig nem szokott hozzá, mekkorára nőtt.

Lidérc fújtatott, mintha értené Grim szavait. Aztán azt tette, amire Isla legkevésbé sem számított, vagyis lustán hanyatt vetette magát.

Grim hosszan, szenvedve sóhajtott fel.

– Szemtelen teremtmény – mondta. És Grim megtette az utolsó dolgot, amire Isla valaha is számított volna: elkezdte dögönyözni a sárkány hasát.

Lidérc lába vadul mozgott örömében, Isla pedig tátott szájjal nézte.

Grim vállat vont.

– Könnyebben ment, amikor még akkora volt, mint egy pajzs.

– És pontosan hogyan lett domb méretű?

Grim folytatta a dögönyözést, miközben megfordult, hogy szembenézzen Islával.

– Nehéz volt nélküled visszatérni – felelte csendesen. A hangja azt üzente, a nehéz szó messze nem fedi a valóságot. – Hiányoztál. – Lidércre pillantott.

– Ő lett a kötelékállatod – állapította meg Isla áhítattal, és a saját kapcsolatára gondolt Lynxszel.

A férfi bólintott.

– Ez volt az, amire szüksége volt a növekedéshez. Gyorsan történt.

A boldogság szikrája szökött át Islán a gondolatra, hogy mindketten ilyen kötelékre találtak. Egymásra támaszkodva.

De ez gyorsan elillant, amint eszébe jutott, pontosan miért is tért vissza Grim nélküle. Elvette az emlékeit. Kihagyta őt a terveiből. Döntést döntés után hozott nélküle. Úgy tűnt, Grim megérezte az érzelmei változását, mert a hangja komolyra fordult. Odament hozzá, és újabb váratlan dolgot tett. Lassan, tekintetét egy pillanatra sem szakítva el az övétől, térdre ereszkedett, és lehajtotta a fejét. Olyan magas volt, hogy a szeme egy vonalba került a lány mellkasával.

– Sajnálom – mondta. – Amikor visszatértem, minden nap újra és újra megbántam, hogy elvettem az emlékeidet. Az én hibám, hogy ez történt. Én… minden, amit valaha tettem, azért volt, hogy megvédjelek.

– Azzal, hogy hazudsz nekem? – vonta kérdőre Isla, és a hangja éles volt, akár a penge a combján. – Azzal, hogy egyszerű gyaloggá változtatsz? Valami mit sem sejtő bábuvá?

– Én nem tettem ilyet…

– De, ezt tetted – ellenkezett Isla. – Újra és újra megtetted, én pedig megbíztam benned, mint egy idióta. – A férfi hátratántorodott, mintha a lány szavai megégették volna. Isla lehunyta a szemét. Itt akarta hagyni, térden állva.

El akarta mondani neki, hogy gyűlöli.

De rájött, hogy a férfi megbánását a maga javára fordíthatja.

– Ha igazán sajnálod, akkor esküdj meg, hogy soha többé nem fogsz a hátam mögött tevékenykedni! Esküdj meg, hogy soha nem szövögetsz terveket anélkül, hogy beszélnél róluk nekem! Esküdj a házasságunkra! – Megszorította a nyakában lógó követ.

Grim felemelkedett. Kezét Isla kézfejére szorította, a fekete gyémántra, amely immár mindig látható volt.

– Esküszöm, szívem. – A szavak keveset értek, de Isla látta a megbánást Grim arcán. Tudta, mennyit jelent neki a házasságuk.

Remélte, az, hogy Grim meg akarja őt tartani, elég lesz ahhoz, hogy megakadályozza a világ lerombolásában.

Úgy volt, hogy együttműködnek.

– Azt mondtad, hogy a viharok halálos lényeket hoznak magukkal. Mint például? És hol?

– Holnap elvihetlek egy olyan helyre, amelyet különösen súlyos csapás ért, ha szeretnéd.

Isla bólintott. Látni akarta. Meg akarta érteni a viharokat és a pusztítást, ami fenyegette őket.

El akarta vonni a férfi figyelmét a saját terveiről. Mert ahogy visszarepültek a kastélyba, Isla gondosan figyelte Grim mozdulatait. Hova helyezte a kezét. Hogyan érintett meg pikkelyeket, szavak nélküli kommunikációban Lidérccel. Hogy hajolt meg a széllel szemben.

Figyelt, mert épp most fedezte fel annak a módját, hogyan találhatja meg Cleót.

Grim fél másodperc alatt a faluba portálozhatott volna. Ehelyett azt kérdezte, elviheti-e Islát Lidérc hátán.

– Meg tudnál tanítani, hogy én is tudjak rajta lovagolni?

A hanglejtése laza volt. Még kíváncsi is.

Isla arra számított, a férfi átlát rajta, rájön, hátsó szándékkal kell, hogy járjon, ha valóban meg akar tanulni repülni a lényen, pedig egy nappal korábban még majdnem hányt az élménytől. Ehelyett a férfi csak mosolygott. Valami miatt ettől Islát olyan érzés töltött el, mintha egy penge kaparná a belsejét.

– Természetesen, szívem – mondta. Már megint az a penge.

Lidérc egy speciálisan kialakított istállóban aludt, a kastély másik oldalán, távol a többi állattól. Úgy tűnt, volt valami incidens, ami szükségessé tette az áthelyezését. Valami olyasmi, hogy a fogait használva próbált játszani a többi lénnyel…

A sárkány boldogan emelte fel a szárnyát, amikor meglátta Islát. Lehajtotta a fejét, ami így egy szintben volt az övével. Mosolygott.

Kilélegzett, és az orrlyukaiból előtörő levegő majdnem lesöpörte a lányt a lábáról.

Grim határozott kézzel fogta a hátát. Isla megpróbált nem arra koncentrálni, ahogy a férfi könnyedén végigfuttatta az ujjait a hátán, mielőtt levette volna róla a kezét.

Lidérc lehorgasztotta a fejét a földre, amikor Grim közeledett, de nem tisztelettel, hanem egyértelműen parancsolón. Azt akarta, hogy megsimogassák a fejét, és Grim eleget tett a kérésnek, megcirógatva a két szeme közötti pontot. Lidérc mély elégedettségének adott hangot.

Grim a válla fölött Islára pillantott.

– Portálozhatsz is a hátára, természetesen az eszközöddel. Vagy ülj fel rá így!

Isla végignézte, ahogy Grim könnyedén felmászik Lidérc pikkelyeire.

Elég egyszerűnek tűnt. Isla megközelítette Lidércet. Pontosan ott dörzsölte meg, ahol Grim, amitől a sárkány vigyorgott. A fogai majdnem olyan nagyok voltak, mint Isla egész teste.

Összerezzent, megragadta az egyik pikkelyt. Kemény volt a tenyere alatt, és szilárd. Amikor az állat kisebb volt, a pikkelyei simák, szinte puhák voltak, de mostanra olyan erősek lettek, mint egy páncél. Egy kis manőverezéssel a lány megkapaszkodott, és előbb a sárkány vállára, majd a hátára mászott. Isla Grim előtt ült, hagyva némi távolságot a testük között.

– Szabad? – kérdezte a férfi.

Isla lenézett, és látta, hogy Grim keze alig néhány hüvelykre lebeg a derekától. Bólintott, mire Grim ujjai a csípőjére fonódtak, és a férfi könnyedén magához vonta őt, amíg el nem ért egy olyan helyre, ahol a lába szinte tökéletesen illeszkedett Lidérc gerincéhez.

– Jobb így?

Isla bólintott, nem bízott abban, hogy a hangja akár csak távolról is lazának fog hangzani. Hiszen a férfi még mindig érintette.

– Nyilvánvalóan fontos, hogy találjunk olyan helyeket, ahol megkapaszkodhatunk. – Grim közvetlenül a lány fülébe suttogott. Az egyik kezét könnyedén rátette Isláéra. – Tessék. – A sárkány hátára vezette Isla kezét. – És itt. – Ujjait az övéi köré szorította, megmutatva a megfelelő helyet. – A hallása kifogástalan. Még a legélesebb szélben is hallja az utasításokat.

Isla remélte, hogy sem a sárkány, sem Grim nem hallja a szíve nevetséges dobogását, ahogy hátradőlve elhelyezkedett a férfi lábai között.

– Muszáj ilyen közel ülnöd? – kérdezte élesen, túlságosan rekedt hangon.

Grim nem szólt semmit, mikor Isla eltávolodott tőle. Jó. Előre-hátra dőlt, próbálgatta a helyzetét. Megszárította izzadt kezét a nadrágján, majd megmarkolta a Grim által jelzett helyeket.

– Gyerünk, Lidérc! – mondta felszegett állal, amikor biztos volt benne, hogy készen áll.

Isla lassú emelkedésre számított. Szüksége lett volna még néhány pillanatra a mentális felkészüléshez.

Ehelyett Lidérc csak egy lépést tett, mielőtt kilőtt volna az ég felé. Isla gyomra összeszorult; teljesen elvesztette a tartását. Hátrarepült, fél másodpercig lélegzetvisszafojtva szárnyalt, amíg Grim mellkasának nem ütközött. A férfi egyik karját köréje kulcsolta, magához szorítva őt. Valahogy megtartotta a fogást, még akkor is, ha csak az egyik kezével kapaszkodott. A sötétség fodrozódása rádöbbentette Islát, hogy a férfi az árnyékát használja, hogy stabilan tartsa magát.

– Ez csalás! – mondta neki, pánikba fulladt hangon. Ugyanezek az árnyékok közeledtek hozzá. Gyengéden, tiszteletteljesen fonódtak a csípője köré, Grim saját karjainak meghosszabbításaként.

Grim vidám hangot adott ki.

– Milyen érdekes módja annak, hogy köszönetet mondj! – Lehajolt, hogy a lány halántékába suttogja: – Te vagy az, aki úgy döntött, hogy megválik az erejétől, Szívfaló. Nem hibáztathatsz, amiért én használom az enyémet.

A szél csípte Isla arcát. Lidérc lefelé szállt, és a lendületet kihasználva a lány előrebukdácsolt, távolabb Grimtől; visszatért a korábbi fogáshoz. Nem várhatja, hogy a férfi árnyékai vigyázzanak rá, amikor egyedül lovagol Lidércen. Meg kell tanulnia, hogyan oldja meg segítség nélkül.

Az ujjai csúszósak voltak az izzadságtól. Combja égett az erőfeszítéstől, ahogy küzdött, hogy mozdulatlan maradjon. A szeme könnybe lábadt Lidérc sebességétől. A sárkány kissé megdőlt, és Isla a fogait összeszorítva küzdött a hányinger ellen, miközben a messze alatta elterülő földet nézte.

Egy pillanatra elgondolkodott azon, vajon Grim mikor lovagolt először Lidércen. Nem volt különösebben türelmes. Isla egy része azt kívánta, bárcsak láthatta volna, ahogy összekapcsolódnak.

Amikor viszonylag biztos volt benne, hogy nem fog lecsúszni, megkockáztatta, hogy megnézze Lidérc szárnyait.

Pompásak voltak: enyhén áttetszőek és masszívak, a fény úgy szűrődött át rajtuk, mint az árnyék. Sima ívben szárnyalt az égen. Legalábbis legtöbbször. Amikor elkapták a széljárást, Lidérc éles fordulatot vett, és meglovagolta az áramlatot. Nyilvánvalóan még gyerek volt, aki játszott újonnan felfedezett képességeivel, oldalra billent, majd fel és le szárnyalt. Isla karja remegett a kapaszkodás közben kifejtett erőfeszítéstől. A gyomra felfordult.

– Lidérc – szólította meg Grim a sárkányt lágyan. – Isla így hányni fog, összepiszkít engem, és sokkal kevésbé leszek hajlandó a hasadat dögönyözni.

Lidérc azonnal egyenesbe hozta magát. Néhány percig sima volt a repülés, amíg el nem kezdtek süllyedni.

– Emlékszel, a leszállásán még dolgozni kell – suttogta mögötte Grim, miközben az árnyak ismét Isla dereka körül keringtek.

– Mi…

A hangját elnyelte a szél, ahogy egy csapásra mérföldnyinek tűnő magasságot zuhantak. Teste felemelkedett Lidérc hátáról, lebegett, amíg az árnyak össze nem húzódtak, visszatolva őt a helyére. A lélegzete a mellkasába szorult, amikor a föld láthatóvá vált. Közelebb. Közelebb.

Lidérc szárnyai csak egy pillanatra tárultak szét, mielőtt leszállt volna, aztán már csúszott is a földön, karmai felszaggatták a szántó egy szeletét, mindenfelé földet szórva, mielőtt végül megállt egy falu szélénél.

A sárkány a válla fölött nézett rájuk, vigyorogva.

Grim hosszú, szenvedő sóhajt hallatott, majd leszállt az állat hátáról, és Islát is lesegítette. A falu jellegzetes, folyami kőből vagy fából épült házakból állt. Egy szerény tér szélét láthatták, ahol emberek szekerekről árulták a terményeiket. Egy palánkfal alapjai épültek az egész köré, de mintha valaki a munka közepén feladta volna a küzdelmet. Néhány ember lézengett ott, de nem mozdultak. Nem. Csak megálltak. Bámultak.

A hozzájuk legközelebb álló férfi elejtette a nála lévő termést, a szája tátva maradt, miközben Lidérc a hátára fordult, és a földre vetette magát, azt remélve, hogy vakargatják a hasát. Grim nem törődött vele.

Csend, majd sikoltozás. Leginkább a gyerekek csaptak zajt: izgatottan kiabáltak, miközben keresztülözönlöttek a még be nem fejezett fal lyukain, majd az anyák kezdtek rá, de sikolyuk sokkal kevésbé izgatott, mint félelemmel teli volt.

Amikor megpillantották Grimet, még a gyerekek is megálltak. Meghajoltak. Suttogások hallatszottak: a király.

Ezután figyelmük Isla felé fordult. Még több suttogás. Újra meghajoltak. Néhányan gyanakodva nézték. Néhány anya nagyobb félelemmel meredt rá, mint a mögötte fekvő sárkányra.

Már hozzászokott.

Míg a többiek mintha megdermedtek volna a sokktól, egy idős asszony szabadon lépkedett a kialakult kis tömegen keresztül. Piszkavasnak tűnő bottal járt. A haja ezüst volt, a szeme éles, a mosolya kedves.

– Mi szél hozott a falunkba titeket? – kérdezte, dörgő hangja ellentétben állt a korával.

Grim megfordult, hogy megnézze Islát. Úgy tűnt, a lány példáját akarja követni.

Isla kiegyenesedett. Annyi vér tapadt a kezéhez, de a viharok megállítása emberek százainak megmentését jelenthette volna. Tudnia kellett, mivel áll szemben.

– Lenne néhány kérdésünk a néhány évvel ezelőtti viharokkal és a szörnyetegekkel kapcsolatban. Emlékszel rájuk?

Grim beavatta, mielőtt elhagyták a kastélyt. Ezt a falut egy olyan lény támadta meg, akit még senki sem látott, sem azelőtt, sem azóta.

– Emlékszem-e? – kérdezte az öregasszony. – Még mindig találok vérfoltokat a padlómon.

Isla nyelt egyet.

– Kövess!

Isla és Grim egymásra pillantottak, majd Isla bólintott. Az asszony végigvezette őket a hosszú, poros úton. A falusiak szeme mindvégig követte őket, amíg meg nem érkeztek a nő háza elé. Szerény konyhájának padlóján olyan helyekre mutatott, amelyek tagadhatatlanul karmazsinvörösek voltak.

– Besurrant az ablakon. Megtámadta a férjemet. Valahogy túlélte, bár nem minden végtagja maradt meg. Már elhunyt.

– Őszinte részvétem. – Isla tétovázott. – Hogy nézett ki a lény?

Az asszony összeszorította az ajkát. Ráncok futottak szét sápad arcán, mint a gyökerek.

– Fogak. Erre emlékszem. Sok fogra. Furcsa alakúak… tele volt velük a szája. Úgy nézett ki, mint egy árnyék, majdnem a padlón csúszott.

A lényt végül megölték, magyarázta Grim. A fogait idővel eladták. Már nem maradt semmi, amit megnézhettek volna.

Az öregasszony megrázta a fejét. Nyögve leroskadt egy székre.

– Mindig mondtam, hogy ezek az átkozott viharok egyre rosszabbak. A vég hírnökei, én mondom.

A többi falusi hasonló történeteket mesélt nekik. Néhányan úgy haltak meg az átoknak köszönhetően, hogy az éjszakába menekültek az otthonukból. Másokat szétmarcangoltak a nagy fogak, amelyeket kissé eltérően írtak le, attól függően, ki beszélt.

A legtöbb lakó sokkal kevésbé volt barátságos, mint az öregasszony, legalábbis Islával szemben. Nem hiányzott neki, ahogyan vizslatták, amikor azt hitték, nem figyel. És miközben azt gondolták, hogy csak egy újabb lény, aki azért jött, hogy tönkretegye őket.

Azt is észrevette, hogyan néztek Grimre: nem félelemmel, amire számított, hanem tisztelettel. Néhányan kihasználták a lehetőséget, hogy beszámoljanak a sérelmeikről, Grim pedig jegyzeteket készített. Megoldásokat ígért. Azt tervezte, hogy udvarának emberei minden panaszt kivizsgálnak. Isla nem tudta, ez miért sokkolja, de így történt.

Úgy tűnt, hogy az összes falusi retteg egy újabb viharszezon kezdetétől. Néhányan nekiláttak, hogy becsomagolják legértékesebb holmijukat, majd az ajtó mellett hagyták őket. Az átkok idején alagutakat építettek Éjsötét alatt, hogy lehetővé tegyék az éjszakai utazást. Korábban is használták őket menedékként, de a viharok kiszámíthatatlanok voltak, és figyelmeztetés nélkül zúdultak rájuk. Gyilkoltak, mielőtt bárkinek esélye lett volna elmenekülni.

Ahogy távoztak, Isla az öregasszony szavain gondolkodott. A viharokat a vég hírnökeinek nevezte. Ezt nem tudta kiverni a fejéből.

Különösen, amikor, néhány nappal később, a viharszezon tényleg elkezdődött, mégpedig a vártnál korábban.

ÖTÖDIK FEJEZET

VIHAR

Szél zörgette az ablakokat. Az esőcseppek úgy csapkodták az üveget, mint holmi dobócsillagok. Egy részük azonnal szilárdra fagyott.

Isla csak állt és figyelt. Hallgatózott. Még a vastag kőfalakon keresztül is hallotta a vihar süvöltését. Az égbolt furcsa árnyékba borult. A felhők között zöld és lila örvények kavarogtak, amelyeket villanófény világított meg. A kő mennydörgésektől dübörgött.

Az öregasszony szavai normális esetben elegendők lettek volna ahhoz, hogy ne akarjon kimenni a szabadba… de a vihar tökéletes álcaként szolgált a tervéhez.

Mielőtt meggondolhatta volna magát, már az edzőruhájában volt, és Lidérc külön bejáratú istállójába portálozott. A sárkány unalmában a fejét lógatta, de felemelkedett, amikor Isla odalépett hozzá. Kivillantotta hatalmas fogsorát.

Az őrök általában kint járőröztek. Ma éjjel a vár külső oldalát védték mindenféle teremtménytől, azokat a falakat, amelyek nem a szikla felé néztek. Isla az ablakból figyelte őket, hogyan ácsorognak vastag páncélba burkolózva. Grim meghagyta neki, hogy maradjon odabent – a palota jó alapokra épült. Biztonságos volt.