AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

Rezeda Kázmér szép élete és más regények

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-17-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Krúdy Gyula

Rezeda Kázmér szép élete és más regények

Tartalom

Krúdy Gyula

Rezeda Kázmér szép élete és más regények

Rezeda Kázmér szép élete

Regény a szép Budapestről [1933]

1. Késő Fáni

2. Császár Fruzsina megjelenik

3. Bulyovszky utcai álmok

4. A „Barátságos Ház” és lovagjai

5. A beteges úriember, a szerelem öreg művésze

6.

7. Egy női ing különös sorsa

8. Egy nő, aki az ablakon ugrik ki

9. Tini és a magával hozott bánat

10. A fehérmájú asszonyok világa

11.

12. A szent asszony másvilági akarata

13. „– Éljen a háború!”

Őszi versenyek

[1922]

1.

2.

3.

4.

5.

Aranykéz utcai szép napok

[1916]

Előhang

Múló évek az Aranykéz utcában

Fáj

A nők könyvéből

Egy Aranykéz utcai éj emléke

A vadmacska

Fehér holló a tornyon

Szerafin

Vadlúd kisasszony

Setétke

Eszterfi Eszter

A kalandos öregúr

Férfimese

A zöld harisnyás nő

A madridi dal

Blanka

Pesten lakott egy fuvolás

Emléki utolsó kalandja

Beleznainé szomorú éjszakája

A sárkányfejű ház

Nagybotos csatája Angyalkával

A vadember fülemüléje

Ne jöjj vissza a másvilágról

Rozáli téli szíve

Rozáli Bécsben

Rozáli öngyilkossága

Rozáli halála

Rezeda Kázmér szép élete

Regény a szép Budapestről
[1933]

1.
Késő Fáni

Azon a szilveszteri éjszakán – a háború előtti években – nagyon vígan voltak a „Király”-hoz címzett pesti szállodában.

A poharak összekoccantak az asztaloknál, és a felhevült vendégek mindenkit éltettek, aki éppen eszükbe jutott.

– Éljen Ferenc József, dicső uralkodónk, aki ezt a jó napot adta nekünk!

– Éljen a szakács, aki a vacsorát főzte!

– Éljen a malac, az újévi malac!

– Éljen Késő Fáni úrnő!

Ez utóbbi kiáltással hangzott el egyidőben egy tompa, szinte föld alól jött hang:

– Éljen a háború!

Bár nem volt kellemetesnek mondható a hang, amely a háborút köszönté a vidámságnak szentelt, a pestiek által szabályszerűen megtartott szilveszteri éjszakán – mintha egy elhagyott sírból üvöltött volna valaki –, a két egymásba nyíló étterem publikuma, különösen a nagyon jó megjelenésű és erre az alkalomra legjobb ruháikba öltözött pesti dámák emelgették pezsgőspoharaikat.

Utóvégre nem volt ritkaság, hogy Ferenc Józsefet éltetni kellett; nem tartozott a nevezetességek közé, hogy egy-egy lakodalmi ebéd után Koch urat, a „Király” szálloda főszakácsát előhívták konyhájából, hogy vele poharat koccintsanak menyasszony és hozzátartozói; az új malacnak szívből éljenzett mindenki, ha találkozott vele. Késő Fáni úrnőt megéljenezni pedig könnyű volt, mert szép, fiatal és igen divatos pesti asszonyka volt, aki akkoriban mutatta meg a világnak, hogy mit kell áldozni az igaz szerelemért, gondolkozás nélkül otthagyni egy gazdag öreg férjet, aki a tenyerén hordta, és megszökni egy szegény kis hírlapíróval, akinek az ambícióján kívül nem volt egyebe.

De a háborút nem ismerte ez a nemzedék.

Azért éljenezte, amikor a sok között erre került a sor.

Rezeda Kázmér kíváncsian nézett körül, hogy ki volt az a különleges ember, aki ebben az életvidám, a pesti élet legragyogóbb, leggondtalanabb éjszakáját töltő társaságban a háborút éljenzi, amelyről annyit olvasott régi könyvekben, de újakban is, például Zola Emil* könyvében, aki még akkor divatban volt.

A két éttermet elválasztó ajtók és ablakok tárva-nyitva voltak, hogy az úgynevezett „fehér terem”-ben is éppen úgy hangozzék a cigánybanda szakadatlan muzsikálása, mint a nagy étteremben. A „Király” szállodában bizonyos hagyományos szokások voltak. A „fehér termet” csak ünnepélyes alkalmakhoz, így például lakodalmakhoz vagy ünnepélyekhez nyitották ki, mintha az aranyozott fehér falakat védelmezték volna. A fehér teremben ülhetni kitüntetés volt. (Rezeda Kázmér természetesen a fehér teremben foglalt helyet társaságával.)

És ott ült „egész Budapest” a „Király” szállodában szilveszteri éjszakán.

Az a Budapest, amely ebben az időben „vezetett”, amelynek hazája félig a Lipótváros, félig a Terézváros, de az Erzsébetváros is volt. Az Andrássy úti palotákból jöttek a mulatságra hangolt éjhez a felhevült polgárcsaládok, de elindultak a Bálvány utcából is az ottani kereskedők famíliái. A Nagykörút, amely ebben az időben a város ütőerének számított: vénája javát a „Király” szállodába szállította, mert az volt a legelőkelőbb hotel a Körúton, tágas csarnokaival, perzsaszőnyegeivel, megkülönböztetett udvariaskodásával, a Körúton addig ismeretlen, figyelmes személyzetével a nagyvilágot jelképezte. Ilyennek kellene lenni Pesten mindennek, hogy valóban világváros legyen, mondták azok az emberek, akik gondtalan életükben ráértek a főváros atmoszférájával és hol boldog, hol boldogtalan életével foglalkozni.

Itt, az egész Budapesttel megtelt szállodában is, mint mindenütt ez idő tájt: a nők voltak a legfontosabbak.

Csodálatos nőkultusz volt a világon a háború előtt, és így volt Pesten is 1912-ben, Szilveszter éjszakáján, amikor szemügyre vettek minden nőt, aki a „Király” szállodában ez estén megjelent.

Itt volt az Andrássy úti boltosné, aki délidőben szokott férje üzletében tartózkodni, és ilyenformán sok ismerősre és udvarlóra tett szert, bár rosszat a legelszántabb gonosz nyelvek se mondhattak róla. A bolti asztal mellett is úgy tudott viselkedni vevőivel szemközt, mintha szalonjában ülne. Miután közel volt az Operaház, tisztában volt az ottani előadásokkal. Látta a legújabb divatokat boltja előtt elvonulni, és a mindennapi útjába eső könyvkereskedésben megvásárolta a legújabb kottafüzetet vagy regénykönyvet, amelyről divat volt beszélni. Most Szilvesztert tartott és pezsgőspohár volt keze ügyében, hogy koccinthasson, mintha nem is volna bolt ezen a világon, amelyre gondolni szokott.

Itt volt a terézvárosi ügyvédné, aki hétköznap ugyancsak férjének szokott segíteni az irodában, mint valami „irodakisasszony”, de értett ahhoz is, hogy pereket szerezzen a férjének, ha valamerre társaságban megfordult. Ezenkívül a „német kisasszony” mellett a gyermekei nevelésével is törődött, a háztartás után is kifutkározott a konyhába, a kliensekkel kacérkodott, és vasárnaponként, ha a „Király” szállodában vacsorázott a társaságával és a cigány szerelmes nótát húzott, elmélázott, hogy milyen lehet az az állapot, amikor szeretője van egy asszonynak, mert a közvélemény szerint minden pesti asszonynak van szeretője. Pezsgőspoharából arra az ismeretlen férfira ivott, aki majd valamikor az ő szeretője lesz, ha ideje elérkezik. Ám eddigi dolgait azután se hanyagolja el, fogadta fel magában a legnagyobb komolysággal.

Most már bevallhatjuk annyi esztendő után, hogy ebben az időben nagy divat volt a pesti asszonyok között a szeretőtárs.

Valami járványszerű állapot volt ez, egyik asszony elrontotta a másikat. Néha egész asszonytársaság ült együtt a meghitt szalonban, amely nem beszélt másról, mint a szeretőkről. Úgy látszik, hogy a férjeknek csak reprezentatív és kenyérkereső szerepük van ebben az életben. Az asszonyszív és gondolat a szeretőé, aki nem is volt már titkos, mint hajdanában, hanem megvolt a maga helye az ebédlőasztalnál, a külön ruhafogas, bal oldala az asszony mellett, széke a színházi páholyban és a megfelelő délutánja, amikor az asszonyságot szórakoztatni kell. Szinte természetesnek látszott, hogy délben az asszonyok a Váci utcában a szeretőjükkel sétálnak, velük járnak a lóversenytérre vagy kártyázni a barátnő zsúrjaira. Ezek a boldogított gentlemanek*, akik egyes férjes asszonyok szívét bírták, nem csodálható életunalommal tették fel a monoklijukat*, amikor egy szegény leány szerelemmel közeledett feléjük.

Szilveszterkor a „Király” szállodában természetesen a szeretők voltak a legboldogabbak, mert hiszen tudták, hogy az éjféli percben megrendezett lámpaoltásnál, a sötétben bizonyosan csókot kapnak kisütött bajuszukra. És a szeretőnők talán odaadóbban ringatták a fejüket Zerkovitz* dalaira, amelyek ebben az édesdedség, önfeledkezés, szerelem után kívánkozó városban egy egész korszakot jelentettek. Meg kell adni Budapest történetírójának, hogy „Cerkó” sok mézre vágyakozó szívet kalapált össze a buta kis dalaival.

Ebben az atmoszférában, a lágyság, az odaadás, a vágyakozás szilveszteri levegőjében hangzott el az a kiáltás, amely a háborút említette.

– Éljen a háború! – kiáltotta a pincebeli hang, és a poharak éppen úgy összecsendültek, mintha az új esztendőt vagy a menyasszonyt éltették volna.

– Ki lehetett ez az ördög? – kérdezte magában Rezeda Kázmér, és újra végignézett a „Király” társaságán: a tündöklőre rizsporozott női vállakon, a fodrásznék hajcsodáin, a pezsgőspoharakat tartó, fénylő gyűrűs kezeken, az estélyi nyakszirteken, a mosolyra nyílt szájakon, a szerelmet sugárzó női szemeken: Pesten, a jól öltözött molett nők világán.

– Valószínűleg sok osztriga, kaviár és pezsgő fogyott el ma este, ezért nem férnek a bőrükben az emberek, akik ehhez a táplálkozáshoz nincsenek hozzászokva – mond hangosan Rezeda Kázmér annak a két úriembernek, aki az asztalnál helyet foglalt.

– Tengeri rákot láttam vinni, persze Korompaiék társaságához, mielőtt az öreg Korompait a Smaragd bányarészvényekért végképp becsuknák – felelte az egyik asztaltárs, bizonyos Muki, az egész világ Mukija, egy kis termetű, korán kopaszodó és korán igen komoly hangon beszélő hírlapíró; teli szájú beszéde miatt is arra volt teremtve, hogy előbb-utóbb szerkesztő legyen, mert az igazi szerkesztőnek születni kell.

Egy Heine-képű, Heine-vallású és Heine-utánzatú sápadt fiatalember volt a harmadik asztaltárs, aki mindent írt az újságba, a vezércikktől kezdve a hirdetésekig, mert viszont azok közé tartozott, akit az Isten is hírlapírónak teremtett. Nem lehetett volna se püspök, se bankár, csak hírlapíró, aki mindenhez értett egy kicsit, tudott úgy írni, mint egy miniszter vagy egy „hang a népből”. Fanyar, vadalmamosoly az arcán, ecet a beszédében:

– Én mindamellett azt hiszem, a társaságot tekintve, hogy titokban több töltött libanyak és diós potyka fogyott el, mint ezek a tüntetőleg körülhordozott homárok. Az igazi kaviárevők, akik az eredeti skatulyából kanállal eszik a halikrát, nemigen törődnek az asztalneművel, zenével és szervizzel. Nekik a maguk csemegéje a fontos, míg ezek a körúti polgárok inkább a dekórum* miatt fogyasztanak ismeretlen ételeket. Dióval töltött potykát, felebarátaim, akkor nem lesz baj! – mond az ifjú Heine*, és azzal a cinizmussal nézte a gyönyörűen felöltözött asszonyokat, mintha már látta volna valaha őket anyaszült meztelenen is. Van olyan férfi, akinek nincs érzéke se a legszebb toalett, se az ünnepélyes perc iránt. A pesti Heine ilyen volt.

– Nekünk legfeljebb szanatóriumi vágyaink vannak a jó egészségről, a jó emésztésről, a tízórás álomról, a gazdasszonyról, aki megkenegeti a hátunkat, a kényelmes cipőről, amelybe beugrani lehet, és az inggombról, amely sohasem vész el, amikor valahová sietve öltözködünk – szólt Muki, a kis kopaszodó Muki, mintha ő lett volna Budapest legöregebb embere, aki valóban már csak ezekkel és hasonló természetű dolgokkal törődik. – De nézzétek meg Késő Fáni férjét, Hüvelyk János urat, hogyan rendezi be ő magának az életet! (Semmitmondó ember volt, ezzel az erővel lehetett volna Fehér vagy Fekete: de Késő volt.)

Pest Heinéje csak fogait mutatta, mintha mosolygott volna, kezével legyintett, mintha valami érdektelen dologról volna szó, míg Rezeda Kázmér a maga természetes őszinteségével szólott:

– Szép felesége van!

– De mindennap megveri, ha nem jelenik meg az újságban valamely költemény alatt a neve. A „Mama” azt szokta mondani, hogy ő nem egy névtelenül dolgozó lapíróhoz, egy közönséges Zeitungschreiberhez* ment nőül…

– Pardon, elszökött vele – mond helyesbítőleg az ifjú Heine, akinek kezdett tetszeni a téma. (Késő Fániék ugyanis alig néhány lépésnyire ültek és „mulattak” a nagyteremben.)

– Nem egy szivarozó, pálinkaivó, éjjeli kávéházban hentergő reporterrel*, hanem egy lírikus poétával szökött meg, aki éppen lírájával csavarta el a fejét. És azzal, hogy új nevet adott neki. Amíg első ura, a gazdag zsákkereskedő komoly hangon „Franciská”-nak szólította, megbeszélte vele üzleti ügyeit, bemutatta üzletbarátait, addig Hüvelyk (Késő) János egy bizonyos Fánihoz írta verseit, és a versek hősnőjére ráfogta, hogy azonos Franciskával.

– Ha írnokhoz akart volna menni, mehetett volna doktor Stuxhoz, a szilenciumos* ügyvédhez, aki darab ideig udvarlója volt – szólt Muki vérfagyasztó komolysággal elmondott előadásába a heinei fintor, amely láthatólag zavarni kezdte a nagyteremben ülő szilveszteri társaságot, mert a gúnymosoly „Heine” arcán pontosan elárulta, hogy éppen Késő Fániról és társaságáról van szó.

A jövendőbeli szerkesztő öblösen folytatta:

– Miért lett Franciskából Késő Fáni? Ezt csak maga Késő János tudná megmondani. Nagy gazember ám ez a Hüvelyk-Késő! Nem kell ám hinni annak az ábrándos tekintetének, amellyel a szivarfüstbe bámul. Ezt tanulta valami öreg költőtől, a vak Cholnokytól* vagy magától Kiss Józseftől* a kávéházban. Nem látjátok, hogy nehéz pálinkát iszik, mert a „Mama” úgy olvasta valamely költői életrajzban, hogy a költők Verlaine* és Wilde Oszkár* óta arról nevezetesek, hogy abszintot* isznak.

– Csak törköly, ami Késő előtt áll – mond a pesti Heine, és még ördögibben mosolygott át a túlsó asztalra, hogy az ottani úriember, a sokat emlegetett Késő János végre nem állta a tekintetét, és legbarátságosabb mosolyát öltve arcára, felemelkedett, hogy megvizitelje a kollégákat.

Lassú, tekintélyeskedő lépésekkel, jobbra-balra köszöngetve az étteremben, közeledett. Úgy látszott, sok ismerőse gyűlt itt össze e napon – Pest összes tekintélyes férfiai. (Muki úr megfigyelése szerint, mint később mondotta, Késő olyanoknak bólintott némi leereszkedéssel, akiket nem ismert.) Ezeket a köszöntgetéseket a „Mama” miatt kellett elhelyezni, hogy emígy is emelje tekintélyét őnagysága előtt… Sok ismerőse van!

Csíkos nadrág és zsakett* volt öltözéke, mint általában akkor a pestiek öltözködtek. Csak a nyakkendőjébe elhelyezett tekintélyes antik tű (mint „Heine” megjegyezte, ezt a tűt a „Mama” még első férjének vette születésnapjára, de a becsületes kereskedő azt visszaadta a válás után), csak ez a hitelképes, kirakatba való tű, valamint beillatosított, fodrozott, keménynek látszó szőke haja, valamint ugyancsak fodrozva eresztett vörösesszőke bajsza, kék szemének örökké figyelő nyugtalansága (mintha mindig valamely ismeretlen veszélytől tartana), az arcát néha elöntő pirosság, tekintetének váratlan elkapkodása az akkoriban még sűrűn látható, gúnyolódó pesti arcokról: mutatja, hogy valami nincs rendben a közelgő úriembernél.

– Egy makró*, aki még nem tanulta meg a mesterséget – mondta a pesti „Heine”, aki a fehér teremszoba nagy falitükréből látta hátulról közelegni Késő Jánost.

De éppen csak befejezhette szavait, mert a következő pillanatban Késő hátulról a vállára tette kezét.

– Csak szidjál, Spektátor*, egymás között vagyunk, nem törődöm vele; csak az idegenek előtt dicsérj – mondta kedélyes, dörögtető hangon, mintha máris pocakja nőtt volna a felesége vagyona mellett.

Spektátor – a pesti Heine egyik írói álneve – a legszívélyesebben nevetett:

– Lupus in fabula*, mint atyáink mondták. Éppen arról beszélgettünk, hogy miért szüntetted be a költeményeket?

– Van az úgy néha, hogy elmúlnak a vágyak – felelt Késő János, és ugyancsak antik gombokkal kivarrott fehér mellényére vetett egy figyelmeztető pillantást. De nem volt még potrohos, akárhogy akarta ezt a pesti Heinével megértetni.

Muki ezalatt szokásos mosolytalan komolyságával nézdelődött, majd magyarázatként mondta:

– A hírlapíró klubban bál van, az embernek nincs otthona, azért vetődtünk erre a helyre.

Késő láncon függő kulcscsomót csörgetett zsebre dugott kezével, mintha a ház összes kulcsait magával hozta volna. (Talán a felesége pénzesszekrényének kulcsai is köztük vannak – gondolta magában Rezeda Kázmér.)

– Azt hiszem, hogy ti itt hármasban előbb-utóbb megunjátok a világot és az embereket szidni, mert ez nem sokat ér. Legjobb volna, ha átülnétek a mi asztalunkhoz. Velünk van a Képviselőné, a Tejigazgatóné, a Nagykereskedőné, csupa irodalom iránt érdeklődő hölgyek, akik Spektátornak például minden cikkét elolvasták a Szemlében.

– A Szemle olvasónői? – kérdezte a pesti Heine hitetlenül, de megfelelő gunyorossággal. – A Szemlét csak egy öreg kávés olvassa a Rákóczi úton, aki vendég hiányában az összes lapokat végigolvassa.

Így szólt a pesti Heine, ámde magaviseletén érezhető volt, hogy Késő János megjegyzése talált. Spektátor ugyanis a Szemlében írott cikkeire volt a legbüszkébb.

De most az öblös hangú Muki vette át a szót, a legnagyobb komolysággal mondván:

– Látom, a Koronaügyész is ott teszi a szépet az izraelita hölgyeknek. Nincs teteje a dolognak, hogy mi is odamenjünk, hogy összetoljuk az asztalt, mert a Koronaügyész a legjobb csárdástáncos az országban, csak idő kérdése, hogy mikor rúgja ki a széket maga alól, és táncba vigye az asszonykákat.

– Nohát egy kis hangulat van a társaságunkban – mond Késő János.

– De legalább engedjétek el Rezeda Kázmért, akit a feleségem nagyon szeretne megismerni, miután annyit beszéltem furcsa kalandjairól.

– Az én kalandjaim? – szólt fanyaran és élményei iránt való bizonyos megvetéssel Rezeda (amely „nihilista modor”-t* ebben a társaságban tanulta, miután komolyan vette barátait). – Az én kalandjaim legfeljebb arra valók, hogy vonaton, harmadik osztályon fokhagymás kolbász fogyasztása közben beszéljen róluk az utazó.

– Nem úri társaságba való kalandok – mond a teli szájjal beszélő Muki, és hamisan villant a szeme. – Éppen ezért lesz sikerük – mond, és azzal a határozottsággal felemelkedett, amellyel megszokta társasága tagjait mint alattvalóit kormányozni.

– Menjünk át Későékhez, már csak azért is, hogy Jánoson segítsünk – indítványozta, mintha valami kollegiális akcióba kezdene egy jobb sorsra érdemes hírlapíró érdekében. (Mindig felkarolta a bajbajutott kollégák dolgát.)

…De mielőtt elindulhattak volna a Pesten szokásos szilveszteri barátkozáshoz (mikor néha jókedvükben teljesen vadidegen emberek virradtak meg egymás mellett), az óra éjfélt ütött, és a termek pillanat alatt elsötétedtek. Így rendezték ezt minden nyilvános helyen, hogy valami meglepetés is érje a vendégeket. Malacvisítás hangzott fel a pillanatra beálló csendben, a konyhai kukták futamodó négylábúakat eresztettek a közönség közé. De a malacvisítást, emberi kacajt és sikolyt felülmúlta az a föld alatti hang, amely úgy hangzott, mintha egy csontváz állna valamely sarokban, és szívtelen melléből pohárköszöntőt mondana:

– Éljen a háború! – szólt álmában a csontváz.

Rezeda Kázmér megint csak megrázkódott erre a baljóslatú és szokatlan pohárköszöntőre, amely a sötétben hangzott el, mintha még az új esztendő pillanatában se volna más öröme az illetőnek, mint a háborút köszönteni.

– A fene egye meg a bolondját! – dörmögte Rezeda.

De most a pesti Heine borotvált arcát érezte az arcához simulni, és hallotta kígyósziszegését:

– Csak azt ne felejtsd, hogy a „Mama” már sok mindent tapasztalt. Nyugodtan beszélhetsz vele.

(Rezeda Kázmér ettől a perctől fogva valamely kiábrándulásfélét érzett, amikor a jövőben a pesti Heinével itt-ott találkozott. Nincsenek ennek az úrnak nőtestvérei, hogy mindig csak rosszakat tud mondani a nőkre?)

Közben a sötétségben megjöttek a pillanatnyilag elakadt kedvek, és a lassan megszokott félhomályban a „Király” szálloda előkelő publikuma úgy zajongott, mint a Buzelka-féle táncterem közönsége. Női visítások, pörköltízű férfinevetések és kétes hírű helyeken szokásos kiszólások engedtettek maguknak.

Azonban hirtelen fellobbantak a villanylámpák, tejfehéren és pirosan, nagyvilágiasan ragyogva, minthogy Pest szerette ez idő tájt égi arcát világítani.

A zsongó teremben egy hölgy magasodott ki a tömegből. Késő Fáni volt, amint egy széken állott, térdig felhúzott fekete selyemszoknyában és fekete harisnyában, csodálatos kis cipőkben.

– A malacok, Kilenc – kiáltotta férje felé őszintének látszó rémülettel. (Négyszemközt a férjét valamely babonás okból Kilencnek szólította.)

Késő Fáninak valóban olyan lábai voltak, amelyeket megirigyelhetett volna bármely balerina, akit a Vénusz vagy Magyar Figaró című lapokba rajzoltak. Megfelelően teltek voltak ezek a fekete harisnyás lábak, hogy esős időben, szoknyaemelintés idején a nedves utcákon a szakértők utánuk menjenek. (Nagy divat volt Pesten a szép lábak után való járkálás.) Míg Későné lábtartása hasonlított a foxterrier kutya első lábainak állásához is, amint felhúzott szoknyával a széken állott, ahová nyilván a lábai között futamodó malacok elől menekedett.

Mielőtt a segítségül hívott „Kilenc” vagy bárki intézkedhetett volna a hölgy „megmentésére”, Rezeda Kázmér utat tört magának, és a komoly ijedelemben látszó hölgy segítségére sietett.

– Az igazi lovag! – dörmögte Spektátor.

– Csak hadd menjen! – felelt Muki úr, némileg megvetve a helyzetet, amelybe a hölgy keveredett.

Rezeda Kázmér valóban mindenkit megelőzve érkezett a hölgy megmentésére. Két kezét nyújtotta neki, és nyájasan szólt hozzá:

– Ugorjon le, maga Fruzsina – mond tréfásan.

Késő Fáni már akkor gyengéden megszorította a férfi mindkét kezét, mikor megragadta őket. Később, földre érésekor, még egyet, egy hosszadalmasabbat, kiadósabb, felejthetetlen, szinte sorsdöntő kézszorítást alkalmazott, amikor igen finom kezeinek melege belopózott a férfikéz csontjai közé, mint valami varázslat.

– Nem történt semmi. Üljön le mellém! – mondta turbékoló és mély hangon, amelynek hallatára Rezeda Kázmér úgy érezte, hogy valami történik vele. Kiegyenesedett, vállai szétfeszültek, a mellénye szűk lett, kakas módon lépett azért a székért, amelyen az imént Késő Fáni állott, hogy azon foglaljon helyet.

A cigány persze közben egy akkor divatos keringőt játszott már réges-régen, amely keringőben volt egy édes refrén; csak ennyi:

– A szerelem…

Késő Fáni azok közé a nők közé tartozott, akik a különböző dalokból csak a nekik tetsző részeket hangsúlyozták. Most is, amint a cigányra figyelt, szinte önmagában dúdolta:

– A szerelem…

Aztán szív alakú arcát, hosszú pillájú lesütött szemét hirtelen Rezeda úr felé fordította:

– Mondja, miért szólított engem Fruzsinának? Gyermekkorom óta nem szólított így senki.

2.
Császár Fruzsina megjelenik

Milyen volt a Késő Fániból lett Fruzsina? Vannak egyes jelenségek, amikor azt kell hinnünk, amit a régi romantikus írók vallottak, hogy nők és férfiak megszerelmesedés idején egy pillanat alatt tudnak megváltozni. Mintha testestül-lelkestül kicserélődtek volna, mintha egy másik énjükkel találkoztak volna, amelyet eddig hiába kerestek.

Egy új hölgy ült a régi Késő Fáni helyén, aki eleinte oly bizonytalankodva viselkedett, mintha önmagát nem találná. Igen hosszú pillájú szemét lesütötte a társaság előtt, hogy az észre ne vegye a változást, ami vele történt. Az arca még a púder alatt is elfehéredett, mintha nőies rosszullét lepte volna meg. A halovány ajka – mert festéket nem használt – néha megremegett, a hangját pedig letompította az alig hallhatóságig, mintha valami váratlan hírt kapott volna, amely visszafojtotta darab időre a szíve dobogását.

Talán kissé szomorú is lett, ami nagyon pásszolt előbbeni hangos jókedve után, amikor ő mulattatta egymagában az egész társaságot.

Spektátor az asztalhoz telepedve, Muki úrral a lesütött szemű, elcsendesedett asszony láttára megrúgta az asztal alatt Muki lábát, mintha azt mondta volna: „– Ki van vetve a háló a barátunkra.” Pedig Rezeda úr megesküdött volna, hogy az asszonyon beállott változás nem más, mint gyermekkori emlék hatása, amikor véletlenül gyermekkori nevén szólította.

– Maga jó barátja az uramnak? – kérdezte Fruzsina. Rezeda megtüzesedett fejjel bólintott.

– Nos, hát akkor ígérje meg, hogy nem mondja meg senkinek, hogy én ebben a társaságban, ebben az egész úgynevezett királyi fogadóban unatkozom. Legjobban szerettem volna otthon tölteni a Szilvesztert, egy-két jó barát között, vagy pedig valamely olyan kisvendéglőben, ahol az embert nem ismeri senki, de senki.

És úgy folytatta, mintha már nagyon régen tartozott volna ezzel a vallomással Rezeda úrnak.

– Van Óbudán, a hajóállomás közelében egy kisvendéglő, úgy hívják, hogy Ginderle. Nincsen abban a kisvendéglőben semmi, csak egy öreg pincér és néhány vadászkép a falon. Itt szoktam találkozni az urammal legénykorában, és sehol olyan jól nem éreztem magam, mint ebben a kiskocsmában.

– Fehér terítékes? – kérdezte Rezeda úr, mert más kérdést nem mert feltenni a váratlanul elbánatosodott hölgynek.

– Emlékezetem szerint: fehér terítékes – felelt az mély, érzelmes hangján, és hosszú szempillái alól elgondolkozó pillantást vetett Rezedára.

Majd két kezét összekulcsolva ejtette az ölébe, és nagyot sóhajtott. Darab idő múlva megint megszólalt azon a letompított hangon, amelyet csak régi ismerősök használnak egymás között, amelynek értelmét Rezedán kívül más nem hallhatta.

– Tudja, mért fohászkodtam most? Azért, hogy bár akadna megint valaki, aki úgy szeretne, mint hajdanában az uram szeretett. Én nem tudok szerelem nélkül élni, szeretni, mindig csak szeretni. Nem értem az embereket, akik jönnek-mennek, rostélyost esznek, krákognak, lefeküsznek anélkül, hogy szenvednének vagy örülnének – nevezetesebben.

– Nevezetesebben – ismételte Rezeda Kázmér, és gondolkozott, hol tanulta ezt a szót az asszonyság. Talán még az első urától maradt rá emlékbe? Kereskedőknek lehetnek ilyen kifejezéseik.

Késő Fáni megint lesütötte a szemét, mert érezte, hogy Rezeda Kázmér pillantása rajta van.

„Párizsiasan” vörös haja volt.

Akkoriban állítottak ki a Műcsarnokban és más tárlatokon ilyen őszi falevélhajú nőket, akik talán a festők képzeletvilágában éltek addig, de amikor képbe megfestették őket: akadtak eleven másaik is. Nem az óbudai kiskocsma pinceszaga, hanem az előkelő nagyvilág odőrje áramlott erről a hajról. Látszott rajta, hogy nem futkározó fodrásznék kezei turkálnak ebben a hajban, hanem komoly borbélyok, akik értik a mesterségüket. Minden hajszál a megfelelő helyén volt, még az is, amely libegni látszott volna. Tudta, hogy miért libeg… Öntudatos volt ez a „párizsi szőke” hajkorona, mintha egy jó portréfestő festette volna valamely képére.

– Sokat utazott, nagyságos asszony? – kérdezte Rezeda a francia ősz hangulatát varázsló haj megtekintése után.

– Régebben… Svájcban… Klímaváltozás végett, mert az orvosok mellbetegségtől féltettek – felel az alt hang, és Rezeda úgy vette észre, hogy valamely könnyes íze van a hangnak, mintha belesírtak volna, mint valami zsebkendőbe.

De amíg a hang így bogarászott Rezeda füle körül, addig a szemek rá-rátévedtek az úriemberre, és minden vizitjüknél mondtak valamit.

A színüket itt a lámpa világosságánál nem lehetett határozottan megállapítani. Néha sötétkékeknek látszottak, mint egy templomi énekesnőé, hangja révén általában templomi énekesnőnek szerette volna elképzelni Rezeda a most megismert hölgyet, aki zsidó nő létére is a Bazilika karzatára jár énekelni az ünnepi misékre; kék szemű Szűz Anyánkra függeszti a szemét, amely az áhítattól aztán megkékült. Máskor barnának látszott a szem, mégpedig ama veszedelmes barnának, amely tud csalogatni, csábítani, bolondítani. Általában, ha barna szemét „vette elő” Késő Fáni, akkor kissé kancsalított, és mindenképpen egy rafinírozott, hazug nőnek látszott, akinek minden szava kiszámított és nem őszinte. Barna tekintetével egy polgári ruhába bújt hetérának, romlott nőszemélynek, férfiak démonának tűnt fel Késő Fáni. Szempillái seprői alól úgy tudott nézni, mint egy nő éjszaka az ablakból, aki mindenáron szeretőt keres.

(Rezeda úr csodálatosan ezt a bűnös, barna tekintetét szerette meg Késő Fáninak. Amikor morfiummámor és mindenre elszánt kacérság barnította a szemét.)

– Szokott sírni az élet változásaiban? – kérdezte Rezeda az új ismeretségtől, mint ahogy általában a nőkkel szokott beszélgetni, mintha minden apró-cseprő ügyük iránt érdeklődnék.

– Vajon találkozott olyan nővel, aki nem szokott sírni? Mi, szegény nők, komoly vigasztalást a sírásban találunk. Ha akarja tudni, ordítani szoktam sírás közben – mond Késő Fáni, és kancsalító, barna tekintetét vetette Rezedára, mintha annak különös örömet akart volna okozni a vallomásával. – Két napig van bedagadva a szemem egy kiadós „bőgés” után. De nem bánom.

Legfeltűnőbb volt a szája a szív alakú arcocskának, amely oly száraznak, szinte kissé hervatagnak látszott, mint a szent életű apácáké, mint az eső után kívánkozó virág, amely bánatában lehajtja a fejét. (Gondolta Rezeda.) Mintha nagyon régen nem ízlelte volna meg senki ezt az aszú édessé válott gyümölcsöt. Amely kicsiny volt és szentimentális, mint egy még mindig leányálmaival elfoglalt nőé.

– Pedig hogy ég néha! – mond váratlanul Késő Fáni, amikor észrevette Rezeda tekintetét. – Magam sem tudom, mire szomjazom. Valami igen nagy dologra, amiről nincs szó se a színpadon, se a regényekben. Ha egy Isten csókolna meg egyszer: az volna a vágyam.

– Fiatal görög isten – vetette közbe Rezeda.

– Nem. Egy magam korú. Én harmincöt esztendős vagyok, megelégednék egy harmincöt esztendős istennel – mond váratlan őszinteséggel Késő Fáni, és ajkait összeszorította, mintha csakugyan tartogatná valakinek azt a csókot, amelyet még nem adott senkinek. (Rezeda úr titkon kiszámította magában, hogy ő sem több harmincöt évesnél, igaz, hogy néha olyan öregnek érzi magát, mint egy aggastyán, de talán ez még megváltozhat.)

– Tehát azt mondja, hogy még nem csókolózott életében?

Késő Fáni némi szemrehányással felelt:

– Hogy lehet kérdezni ilyesmit egy asszonytól, akinek két eleven férje van, mert természetesen az első uram is életben van, és sokszor kocsikázik a ház előtt, ahol lakunk… Szegény Józsi! Nem szeretem a Józsikat. Hogyan is hívhatnak egy férfit ilyen nőies néven? A Jánosokat, a Mihályokat, az Andrásokat gondolom férfiaknak. No, és a Kázmérokról az a véleményem, hogy mindig van bennük némi kis szélhámosság. Egy Kázmér véleményem szerint csak a tenyerén hordozhat egy nőt, még ha néha megcsalja is.

Most Kázméron (Rezedán) lett volna a sor, hogy a Kázmérok nevében tiltakozást jelentsen be az asszonyság felfogása ellen, de még ekkor elég higgadt volt ahhoz, hogy hallgasson.

Bizonyos nőies babonákat úgysem lehet eloszlatni puszta szóval.

Késő Fáni most az orrát fordította szimatolva Rezeda úr felé, mintha csak arra lett volna kíváncsi, hogy mi a véleménye az orráról az úriembernek. Kicsit húsos, tehát érzéki orr volt, itt-ott valami gyenge szeplők nyomai látszottak rajta a púder alatt, mint leányságának emlékei, holott Késő Fáni saját bevallása szerint harmincöt esztendős volt. (Vagy talán lódított ebben is ez a kacér asszony? – kérdezte magában Rezeda úr, aki bár alig tudta levenni szemét Késő Fáni arcáról, pontosan látta a különböző női cselfogásokat, amelyeket az asszony felállítgatott. Tetszeni akart, és ez éppen elég volt ahhoz, hogy Rezeda figyelmét lekösse.)

Az orra formásabb is lehetett volna: lehetett volna olyan, mint például Viktória császárnőé, akinek aranytallérjai leginkább tetszenek az összes európai pénznemek közül Rezeda úrnak: – a császárnőnek hosszú és egyenes orra volt. Lehetett volna olyan, mint a pisze Pálmay Ilkáé, akiért még mindig rajongtak néhányan. De Késő Fáni orra egy finom úriasszony diszkrét orra volt, amely nem csinált se színésznőies fintorgásokat, se pedig nem állott előre hegyesen, mint egy nevelőnőé. Jól táplált, egészséges, kissé keleti orr volt, amely jó ételek szagaira, kellemes illatokra volt teremtve.

– Milyen parfőmöt szeret? – kérdezte konvencionálisan* Rezeda úr, mert a hölgy nyiladozása, kezdődő bizalmaskodása ellenére is tovább a mindennapos szürke udvarló pozíciójában akart megmaradni. (Meg aztán Rezeda úr félig-meddig életművésznek akart felcsapni életének ebben a korszakában, mikor bizonyos okból kissé aggodalom nélkül, igazi gondtalansággal élhetett, mint majd később kiderül, hogy miért. Élvezni akarta az élet apró örömeit, így azt is, hogyan történik az, amikor egy úriasszony akar elcsábítani egy férfit. Ezt még sohasem próbálta.)

– Milyen parfőmöt szeret? – ismételte a hétköznapi udvarlók hangján.

– Én a magam, a saját testem illatát szeretem legjobban. Néha felemelem a karom vagy a lábom, és megszagolom. Annál jobb illatot nem tudok – felelte váratlanul Késő Fáni. És orrcimpája kissé megremegett, asszonyos, de igen arányos kebleire buktatta állát, mintha a kivágott ruhán át egy szippantást akarna élvezni az öntestéből származó illatból.

…Az asztalnál bizonyos lárma kerekedett, mert Spektátor a maga sziszegő nyelvén az irodalomról szavaztatta meg a hölgyeket: a Képviselőnét, a Tejigazgatónét és a Kereskedőnét. „– Ki a kedvenc írójuk?” – volt a kérdés, amiből a pesti Heine következtetni akart a hölgyek műveltségére.

A Képviselőné, aki barackszínű arcával, jércebegyével, el nem rontható idealizmussal ma is olyan volt, mint vidéki lány korában, elsőnek ugrott be Spektátor társasjátékának.

– Természetesen Herczeg Ferencet* olvasom legszívesebben. Udvarias író, összes művei az uram könyvtárában vannak.

– Hát Flaubert, Balzac, Dosztojevszkij?* – kérdezte a pesti Heine, idealizálva a külföldi írók neveit, akikért ez idő tájt rajongott. De aztán választ sem várva fordult a Kereskedőnéhez, egy kis termetű, szőkésbarna, igen dús hajú és igen ábrándos tekintetű asszonykához, akinek apró, vöröses bajuszkája volt, lelkes hangja, mintha gondolatban mindig egy másik világban lett volna.

– Én a zenét szeretem. Egy Bach-szonátáért* odaadnám a világ minden regénykönyvét. Úgy, látásból, az ősz fejű Bródy Sándor* tetszik nekem, mert van a megjelenésében valami a Carmen torreádorából*. Néha el is olvasom műveit az újságokban. Kár, hogy nem lett muzsikus.

– Akármilyen ősz ember, kiforratlan tehetség. Meglátszik rajta, hogy valamikor ügyvédi írnok volt – mond Spektátor azon a fölényes hangon, ahogy ebben az időben az irodalomról beszélgettek. – Az ő hősnői a nyolcvanas években éltek, amikor a gavallérok panyókára vetett* kabátban, mint valami szűrben, egy csárdással hódították meg őket.

Most a Tejigazgatóné került volna sorra, akinek feltűnően nagy keblei voltak, mintha kebel lett volna az egész asszonyka. (Igaz, hogy nyolc gyermeke volt, akit maga szoptatott.) De nem voltak ártalmára keblei, mert még javában élnek férfiak, akik rajongói a nagy keblű nőknek. Mindig akadtak szemek, amelyek sóváran nézegettek a Tejigazgatóné keblei felé, amelyek olyanok voltak, mint valami ősasszonyé, aki a földet benépesítette. És a keblek felett aranykereszt függött, arcán a polgárasszonyok hideg vize érzett, kicsit pöszén beszélt:

– Kedvenc íróm Hock János* főtisztelendő úr, aki imakönyveket írt mond „Rézi” (mert ez volt a barátnők között a neve). – Ezenkívül csak azokat a könyveket szeretem, amelyekben sok szerelem van. Én nő vagyok, csak szerelemről szeretek olvasni – folytatta Rézi természetes egyszerűséggel, mire Spektátor fanyaran, bizonyos életunalommal mosolygott, de a szakállas, igen férfias külsejű úriember, akinek olyan dohos szaga volt, mint valami régi törvényszéki irattárnak, nem tartóztathatta többé magát, és táncra kérte Rézit.

Ez az úriember volt az a bizonyos Ügyész, aki nevezetes volt arról, hogy mindig ő kezdeményezte a táncot, mint valami vidéki gavallér. Ha éjfél elmúlt, az Ügyész már nem fért a bőrében.

– Ha már virrasztunk, legyen valami értelme! – mondta most is, amikor a félig-meddig kiürült étteremben derékon kapta nagy tenyereivel a galamb formájú, de fürge lábú Tejigazgatónét, aki az első csárdáslépések után oly mereven nézett az Ügyész szeme közé, mint valami regénybeli bácskai kisasszony. Hinni se lehetett volna a nagy keblű asszonyról, hogy így tudja a módját!

– Ez a legjobb válasz az irodalmi kérdésekre! – mond most Muki úr, mintha valamely örök igazságot hirdetne ki a felhevült szilveszteri éjszakában, ahol éjfél után mindennel inkább lehetett törődni, mint irodalommal. – Ezek az igazi regényfejezetek, nem pedig azok, amelyeket Flaubert összefirkált.

A teli szakállú, nagy bajuszú Ügyész tánc közben helyeslően bólintott Muki úr felé.

– Sose halunk meg! – kiáltotta, míg az aranykeblű asszonykát amúgy vidékiesen megpörgette. És mingyárt énekelte is a dalt, amelyet a huncutszemű Balog Károly cigányprímás játszott:

Azért mert a szita, rosta kerek,

Én vagyok a keménykarú gyerek…

Amely dalocska akkoriban csárdásra rezegtette a táncosok lábait.

A „Király” szállodában nem volt ritka a tánccal végződő vacsora, pláne Szilveszterkor, hisz Pest aranykorát élte, boldogabb volt, mint Van Zanten a vademberek között. De mindenesetre megmaradt a lakosság kedves emlékezetében, hogy ezen a Szilveszteren éppen a királyi ügyész kezdte meg a táncot, amelyet csakhamar folytattak más társaságok is, hogy a cigányprímás alig győzte kapkodni a fejét.

Rézi csipkés zsebkendőcskével legyezgette magát, amikor az Ügyész a régi udvariassági szabályok betartásával karon fogva a helyére vezette, és meghajolt előtte, mintegy köszönetét fejezve ki az élvezet felett, amelyet Rézi nyújtott. Az asszony meghatottan bólintott vissza, mint aki feláldozta magát.

– Úgy táncol, mint Müller Katica, az opera prímabalerinája – mond az udvarias Ügyész, és most a Rézi szomszédnőjét, a dús hajú Kereskedőnét vitte táncba. Az asszonyka alig ért fel a szakállas férfi szívéig, mint mondani szokták, de fürgeségével bizony elég munkát adott táncosának:

…Éjjel, a Tiszán…

Énekelte a hölgy az akkoriban divatos ábrándot, amely szerelmet lehelt magából.

Késő Fáni arany nyelű lorgnettet* vett elő, amelyen tagadhatatlanul jóakarattal, visszafojtott vidámsággal nézdelte barátnői szórakozását.

– Maga miért nem táncol, Kilenc? – fordult hirtelen az urához, aki zsebre dugott kezekkel, hosszú szivarszipkába dugott szivarral terpeszkedett az asztal mellett, pálinkáspohár állott előtte, mint valami igen komoly férfiú előtt, aki megveti az élet hiúságait.

Szivarja mögül dörcögtetve nevetett:

– Majd ha maga is táncol, kedves Fannym! – felelt, és egy korty pálinka elfogyasztása végett kihúzta egyik kezét nadrágja szárából.

– Lássa, ilyen az én uram – mond félig tréfásan, félig komolyan Rezedához fordulva Kilencné. Aztán megint elővette azt a mélyebbik hangját, amelyen a nők talán utazó szerájokban*, keleten vagy európai vékony falú hálószobákban szoktak beszélni. – Ha engem kérdez, Heine úr, hogy ki a kedvenc íróm, habozás nélkül megmondtam volna: Senki más, mint maga, Rezeda.

– Aoh – felelt Rezeda inkább tréfásan, mint zavartan. (Mert hisz a mondat zavarbahozatal végett volt elmondva.) – Én még sok mindennel tartozom azért, hogy igazi író lehessek. Kiss Józsefnek, A Hét szerkesztőjének sincs a legjobb véleménye felőlem, habár regényt rendelt nálam, amelyet új esztendőtől kezdve akar közölni lapjában.

– A Hétben? Leánykorom óta előfizetője vagyok. Sehol oly cikkeket nem lehet olvasni, mint ott – felelte Késő Fáni, és pezsgőspoharát Rezeda poharához érintette. – Erre már iszunk egyet – szólt kissé emeltebb hangon, mintha valami nagyon jó hírt hallott volna Rezedától.

Ebben a korszakban valóban tekintélyes hetilap volt Kiss József lapja, leginkább fiatal írók emlegették, amely lapba írhatni némi kitüntetésszámba megy. Habár anyagi előnyökért is közölt arcképeket a borítékon az örökké pénzzavarokkal küzdő szerkesztő, minden írónak álma volt egyszer-másszor A Hétben megjelenhetni. Lám, Rezeda úr annyira vitte, hogy egy egész regényt írhat A Hétbe.

– Éppen ezt ünnepeltük barátaimmal ma este, hogy öreg Kiss József teret, érvényesülést nyitott nekem – mond Rezeda úr egyszerűen, mintha barátait semmiképpen se akarná kifelejteni a dicsőségből, amely érte.

– Maga jó fiú, de ne bízzon annyira barátaiban, mint önmagában. A legjobb barátokban is lappang valamely irigység, ezt ne feledje.

(Ahá – gondolta Rezeda úr higgadtan, a nők örök furfangja! A barátaimtól akar elszakítani!)

De tett még többet is Késő Fáni.

Mintha csak véletlenül tenné: az asztal alatt finom harisnyás lábával, amelyről a kis papucsszerű cipőt észrevétlenül letolta, megérintette Rezeda lábát. Talpának lágy hajlása érzett az úriember bokáján, mintha villámütés érte volna. A kis láb csaknem térdéig elkalandozott, hogy Rezeda úrnak visszafojtódott a lélegzete ettől a vakmerőségtől, mintha valami lidérc ült volna a mellére.

Késő Fáni ilyen módon is rá akarta venni, hogy ne bízzon barátaiban.

Rezeda még alig tért magához meglepetéséből, amikor a térdén is érzett egy érintést, de ez már Fáni kezétől származott… S ugyanakkor összeszorított fogakkal, mintha erőszakosan megtudni szeretne valamit, kérdezte:

– Azt akarom tudni, hogy miért nevezett engem először Fruzsinának, mikor megszólított, mert így gyermekkorom óta nem szólítottak?… egyik uram, egyik udvarlóm se… Csak maga. Honnan vette azt a vakmerőséget, hogy megszólítson, megszorítson, még szép, hogy meg nem ölelt itt nyilvánosan, mint valami szakácsnét!

Rezedának tetszettek ezek a szenvedélyesen, halkan elmondott szavak, úgynevezett testi élvezetet nyújtó szavak, amelyek megbizsergették a vérét, mert azt árulták el, hogy Késő Fáni komolyan foglalkozik vele. (Habár más jelből is észrevehette volna, de az úriember azok közé tartozott, akik a szavaknak nagy jelentőséget tulajdonítanak: elsősorban lelkileg akarta élvezni női ismeretségeit: „– A Miatyánkot kell nekik tudni”! – mondogatta.)

Késő Fáni tovább beszélt összeszorított fogsora mögül, mintha maga is élvezné, nyelvével megforgatná, szűz-sültté a saját szavait:

– Leánykoromban demi-vierge voltam. Félszűz, mint Marcel Prévost* akkor divatos regényében írta. Ez volt ambíciója minden leánynak az én társaságomban, lenéztük azt, aki nem vallotta magát demi-vierge-nek. Akkor is Fruzsinának hívtak. Honnan tudta ezt maga?

Rezeda úr képzeletében látta az elkényeztetett vörös hajú, rövid ruhás kisasszonyt az Andrássy úti leányiskolából jönni és iskolatáskáját lóbálva, vakmerően tekingetni jobbra-balra. „Demi-vierge!” Ő még akkor vidéken ült egy őszi házban, és egy öreg korhely beszélgetéseit hallgatta a szolgálók, gazdasszonyok, kocsmárosnék furcsa tulajdonságairól, amikor Pesten már félszűzek jártak! Be kár az időért.

– Fruzsinának szólított a házitanító, akinek a nyakába ültem vagy letérdepeltettem az asztal alatt. Nem is lett belőle tanár, zongoramester valamely kétes hírű házban, és fekete pápaszemével néha elsétál a házunk előtt – folytatta Késő Fáni.

– De még egy fehér reverendás pap volt, akitől katolikus imádságokat tanultam, mert azt hiszem: kissé szerelmes voltam belé, aki ugyancsak Fruzsinkának szólított. Később civil lett, és egy traktérosnét vett feleségül. És most maga megint Fruzsinának szólít, holott nem adtam erre jogot! – dudorászta Késő Fáni, és úgy villogott elsötétült szeme, mintha komolyan haragudnék.

– Nem is gilt*, hogy magát másképpen nevezik, mint Fruzsina! – felelt Rezeda olyan egyszerűen, mintha egy bevégzett tényt közölne az asszonnyal.

Késő Fáni összeszorított fogai lassan engedtek, egy pillanat alatt elpárolgott felindulása, és most váratlanul nyöszörgős, sírós, könnyes hang hallatszott szájából:

– És a szanatóriumban, ahol operáció miatt feküdtem, találkoztam egy irgalmas nővérrel, aki ugyancsak Fruzsinának szólított. Gyermekkori barátnőm volt valaha, árva lett és szegény, és felvette az apácák fátyolát.

Ezen aztán majdnem elsírta magát a különös asszony, mire Kilenc, azaz Késő János indíttatva érezte magát, hogy felkeljen ünnepélyes helyéről, ahonnan a két hírlapíró beszélgetését hallgatta, akik a „Király” szállodában jelenlevőkről, a virágokkal díszített fehér asztalok és riviérai* villamosfények, valódi perzsaszőnyegek és jégpálya simaságú parketták vendégeiről, ezekről a szilveszteri boldogsággal mosolygó vendégekről egyenként kisütötték, hogy a legnagyobb gazemberek és elvetemült nőszemélyek, rablókapitányok és ringyók. „– Ezer esztendőt ki lehetne osztani közöttük, ha már el nem múlott volna a millennium”, mond a teli szájú Muki úr, mire a pesti Heine megjegyezte, keserű nyállal a szájában: „– És helyettük Cervantesnek* és Wilde Oszkárnak kellett ülni.”

Kilenc úr tehát megállott neje széke mögött, még mindig szájában tartva hosszú szipkájú szivarját, és megkérdezte, hogy mi a baja őnagyságának.

– Először is vegye ki a szivarját a szájából, mert majd kiégette a szemem. Másodszor menjen vissza pálinkát inni – felelt előbb szigorúan Késő Fáni, majd megenyhülve tette hozzá: – A szegény Soror Ilonáról beszélgettünk, akit Rezeda úr ismert.

– Hja, a sashangú nővérről, aki engem akart gyógyításába venni a szanatóriumban a pálinkaivás miatt! – kiáltott fel Késő János úr, mint valami vidám emlékre, és visszament helyére.

– Halálos operáción estem túl, és ő csak nevet – mond gyermekes duzzogással „Fruzsina”.

– Milyen operáció volt? – kérdezte Rezeda, hogy gyöngédebbnek mutatkozzon Kilencnél, ami az udvarlók régi rossz szokása.

– Ritka vakbél-operáció volt. Herzl professzor azt mondta, hogy esztendők óta nem fordult ilyesmi elő. De a metszés nyoma oly láthatatlanul beforrott, mintha akár a fejemen, a hajam között vágtak volna – mond Késő Fáni bizonyos kihívó szemességgel. – Néha én magam sem találom meg a vágás helyét.

S rábízta Rezedára, hogy gondoljon, amit akar.

Az asztal végén Késő János éppen hahotázva beszélt a hírlapíróknak Soror Ilonáról, aki a pálinkaivásról akarta leszoktatni, holott az egész modern magyar irodalom „brandtwein”-t* iszik, mióta Molnár Ferenc* divatba hozta.

– Mit tudja azt egy ilyen apáca, hogy mi van egy pohár „broneff”-ben, amit az ember nyári hajnalon az Andrássy úton, a „Millennium” kávéház előtt iszik meg, és már hozzák a friss reggeli lapokat! – kiáltotta lelkesen Kilenc, mert határozottan tudta élvezni a békebeli újságíróélet hangulatait. – Egy ilyen hajnalt nem adnék oda egy főispánságért.

A Verbőczy-szakállú* ügyész már a Képviselőnét is megpörgette. A cseresznyebefőtt arcú asszonyka vidékiesen, Anna-báli hangulattal rakta a táncot, és néha kendőcskéjét meglobogtatta.

– Bérlő volt az apja a Felső-Tisza mentén – mond Spektátor, aki mindent tudott. – A nagyságos asszony maga is birkát nyírt kisasszony korában, mert birkanyírás idején dadai Weisznál mindenkinek dolgozni kellett. Tízezer pengőbe került a magyar nemessége, ezt a család tagjainak is be kellett hozni.

De végre a Képviselőné, született dadai Weisz Sári is kifáradt, de nem úgy a rettenthetetlen Ügyész, aki a „Király” szállodában azt akarta látszólag bebizonyítani, hogy nemcsak kiváló közjogász, hanem mint táncos is megállná a helyét.

Késő Fánit kérte fel táncra. Mondván:

– Nem akartam eddig a nagyságos asszonyt zavarni, mert láttam, hogy nagyban diskurál a szerkesztő úrral. Most már azt hiszem, megbeszélték a feminista* kérdéseket.

(Az Ügyész valamely okból azt hitte, hogy a nők csak feminista kérdésekről szoktak beszélni a férfiakkal.)

– Nem, nem akarok feminista lenni, csak nő akarok maradni – felelt, s szeretetre méltó ellenkezéssel és egy bocsánatkérő pillantást vetve Rezeda úrra: táncba indult a csupa szakáll Ügyésszel Késő Fáni. (Mint később bevallotta, egész idő alatt attól félt, hogy hozzáér a szakállával.)

Tehát táncolt Késő Fáni. És Rezeda úr nem lett volna erre a világra való ember, ha észre nem veszi, hogy Fáni (illetőleg Fruzsina) neki táncol, mint Salome Heródesnek*.

– Az iskoláját! De már ezt megnézzük! – mond Kilenc, és hátat fordított az asztalnak. Hangja ugyan tréfásan hangzott, de némi mélabú volt benne. Talán egyetlen férj sem szereti, ha a felesége más férfival táncol, gondolta magában Rezeda. Pláne, az ilyen hamis asszonykára vigyázni kell, mint a csíkra.*

És azon vette magát észre, hogy némi féltékenységet érez az Ügyész iránt. Alig várta az alkalmat, hogy Kilenc poharához nyúljon, borospoharát megértő barátsággal hozzákoccintotta. „– Nincsen abban semmi virtus – Verje meg a Jézus Krisztus!” – idézett a régi versből, és szokása ellenére gúnyos mosollyal nézte az Ügyész toporzékolását.

Hogy táncolt Késő Fáni? Előbb andalogva, mintha most lépett volna ki az őt eddig fogva tartó szerelem bűvköréből; úgy igyekezett történelmi csarnokból való szakállas táncosa karján elhelyezkedni, hogy mindig láthassa a magára hagyott Rezeda urat. Szempilláit álmodozva félig lehunyta, mintha a tánc alatt is mindig csak arra az egyre, a szerelemre gondolt volna. Talán még fehérebb volt az arca és még szenvedélyesebb, mint előbb. Kis lábain a lakktopánok alig látszottak érinteni a parkettet, nem maradt meg a helye, mint a tündéreknek se, ahol táncolt. Hátrahúzta derekát, kifeszítette Ceres görög istenasszonyhoz* méltó mellecskéit a kormos tekintetű Plutó* karjai között. Szűzies mozdulatai, ártatlan andalgásai szinte lányosak voltak (legalábbis ilyeneknek látta őket Rezeda úr), mintha tánc közben, idegen férfi karján minden eltűnt volna belőle amaz asszonyi kacérságból, amellyel az imént Rezeda urat babonázta. Rezeda úrnak rá kellett eszmélni, hogy a csábítás, a kedveskedés, a tetszésnyilvánítás a társaságból egyedül őt illette meg. Lám, a viharosan lejtő Ügyésznek nem jutott már belőle semmi. Még csak egy kancsalító mosoly sem.

Így táncoltak az Anyeginben Tatjánáék* – gondolta vagy mondta magában Rezeda úr az ártatlan tánctól elragadtatva.

De az illúzió éppen úgy eliramlik, mint az élet.

Az andalgás, amelyet tán a „Cserebogár, sárga cserebogár” magában dúdolgatott dallamára járt Sába királynő (bármit muzsikált a cigány), apránként elandalgott, mint egy régi-régi szerelem, és Rezeda egyszerre csak azon vette magát észre, hogy királynője a két vállára feszíti két karját táncosának, és jól belenéz az Ügyész bozontos arcába. Több se kellett a kipróbált táncosnak. Megérzi az ilyen régi majálisrendező, hogy mikor jön el a pillanat, amikor istenigazában táncoltatni kell a gondjaira bízott hölgyet. Mint a vén csatalónak a trombitaszó, olyan a régi táncosnak egy női szempillantás. Elkezdődött hát a kopogós!… Az a derékriszáló, kebelhevítő, szívgyullasztó, orcát lángba borító csárdás, amilyent tán Tamási és Blaha Lujza* jártak valamikor a színpadon. (Az Ügyész későbbi önvallomásából.) Most mutatta meg Késő Fáni, hogy kell táncolni, mintha minden percben az égbe akarna röppenni. Könnyű lett, mintha szíve minden gondját elfelejtette volna. Életveszélyes volt, ahogy megpördült, és együtt énekelte a cigánymuzsikával:

…Fészket rakott az ágra…

Belebolondultam magába…

Aztán hirtelen eleresztette a fáradozó Ügyészt, és rákiáltott az urára – Talpra, gazduram. Zabba, mentek a lovak.

Kilenc úr a zsakettben és az antik gombos mellényben bizony gyorsan felugrott, hogy szolgálatára legyen a feleségének. Csárdást mindenki tud táncolni, így tudott Kilenc is, de mi volt az ő tánca a felesége táncához mérve! Hamar el is eresztette őt Késő Fáni, és Rezeda úr vállára csapott, a régi népszínházi stílusban szólt rá:

– Adj' isten. Nem reszket az úrnak a lába?

– No, pupák! – dörcögtette kedélyesen Késő János, amikor tudomásul vette felesége új vállalkozását.

Rezeda úr felállott… Éppen csak a szívéig ért a táncosnője, de odáig aztán kétségtelenül elért.

Rezeda úr a föld alatti mulatóhelyen, az „Olimpiá”-ban tanult meg valaha táncolni; tudományának, annak a levegőbe való emelgetéssel együtt járó, hölgy előtt néha letérdepelő, máskor a hölgyet szinte leteperő tánctudománynak, ahogy a föld alatti mulatóhelyen tanították a táncot, éppen hasznát akarta venni, amikor a már ismert, mások által nem hallható alt hang megszólalt:

– Csak úgy ábrándozva, kedves. Ne siettessük a perceket, amíg együtt lehetünk. Tudja, hogy én holnap is gondolni fogok magára. Abból tudom meg, hogy maga is gondol rám, ha Császár Fruzsina néven poste restante* levelet ír a főpostára.

– Miért Császár?

– Mert ezt a házat „Király”-nak hívják, ahol megismerkedtünk – mond a szívig ható hang.

De egy titokzatos hang megint kiáltott valahol, valamerre:

– Éljen a háború!

Rezeda úr az est további folyamán nem tehetett egyebet, mint leült Kilenc mellé, és segített neki pálinkát inni.

Jó az néha hajnalban, mint Kilenc újólag kifejtette. Mindjárt hozzák a reggeli lapokat.

3.
Bulyovszky utcai álmok

Császár Fruzsina úgy nézett fel Rezeda úrra a Stefánia úton, mint egy görögkeleti templombeli szentkép az égre.

Megbeszélt találka volt, és Császár Fruzsina mégis elhozta magával a társalkodónőjét, egy Gréte nevű, kis termetű hölgyet, aki inkább német volt, mint francia, de Fruzsina mindig franciául szólt hozzá.

Kora tavasz volt, mint ebben az időben mondták: szerelemre nyíló tavasz, amikor a városbeli úri népeknek illett néhányszor végigmenni a Stefánián, mintha Budapest hagyományaihoz tartozott volna ez a szokás. Itt sétált karra vetett szürke felöltővel Lánczy Leó, a déli órákban erre vágtatott Krausz Simon.

A déli órák a városligeti villanegyed lakóié voltak, akik ide lassú lépésben elballagtak, mintha a saját kertjükbe mentek volna ki a házból. Bankárok és gyermekek, nyugalomba vonult kereskedők és gyermekkertésznők népesítették be a Stefánia útnak azt a részét, amely közel volt a szökőkúthoz. Pest ráért tavaszonként a természettel barátkozni, feleslegesen, minden különösebb haszon nélkül, csak úgy régi szokásból sétálgatni, nem kellett egész nap kenyér után futkosni. Ki lett volna olyan ostoba, hogy ne élvezze az idények gyönyöreit?

Tehát ezen az előkelő tájon, előkelő órában, mikor még híre se volt az úgynevezett „vasárnapi publikum”-nak, amely délutáni órában tölti meg a Stefániát, a kávéházi kerteket és tejcsarnokokat, sétált társalkodónéjával Császár Fruzsina, mint a francia regényekben (gondolta Rezeda).

Igen választékos volt sétaruhája, lehetett volna benne Nagy János utcai bankárné vagy Andrássy úti háztulajdonosnő (ameddig Rezeda fantáziája terjedt a vagyonos hölgyekről), de semmi esetre se Késő János „szerkesztő” felesége. A szerkesztők feleségei ebben az időben, mint Rezeda tudta, mosdatlan gyermekeket nevelnek, és ebben az órában lompos slafrokkban* járnak a konyhájukon Budán.

Ám Késő Jánosék, persze az asszony kívánságára, a Bulyovszky utcában béreltek lakást, mégpedig erkéllyel, mert az egykori nagykereskedőné nem akart „lejjebb csúszni”, bár egy költőhöz ment nőül. Így a francia társalkodónéhoz is ragaszkodott (habár Késő János az ő félig tréfás, félig komoly, de leereszkedő modorában néha célzást tett arra, hogy még Arany Jánosnénak se volt társalkodónéja, s ezért a társalkodónéért egykor még felfalják szőröstül-bőröstül az irigy kollégák. Mire Fruzsina azt felelte, hogy csak törődjön a maga dolgával, örüljön neki, hogy kiszabadította az elzüllésből, az éjjeli kávéházakból és mocskos hajnali kocsmákból, ahol a „lapírók” és lapszedők együtt isznak).

Gréte, ez a kövérkés, mindig kicsit náthás és bolondos kedvű lány már ismerte Rezeda urat, amikor az egyszer komoly vizitet tett a háznál – „státsz-vizitet”, mint ezt Fruzsina tanácsolta –, ugyanazért figyelmeztette úrnőjét:

– Der Herr von Rezeda.*

– Der Herr von Rezeda – kiáltott fel tehát mélabús sétájából magához térve Császár Fruzsina, mintha csak most vette volna észre a kérdéses urat, pedig hamarább látta mindenkinél a Stefánia úton.

– Hogyan? – kérdé ezután, miután megengedte, hogy Rezeda úr megcsókolja tenyerén azt a helyet, amelyet nem födött királynői kesztyűje. – A kisasszony még mindig annyit tud magyarul, mint legutóbb tapasztalhatta. Semmi fogékonysága nincs nyelvünkhöz. Azért beszélhetsz nyugodtan – mond gyorsan, halkan, szenvedélyesen, tegezőre véve a szót (pedig még csak meg se csókolta addig Rezeda).

Különös varázsa van annak, ha egy előkelő úriasszony, egy ilyen párizsi szőke, egy ilyen finom, választékos élettől, kultúrától és ruhaneműektől kirafinálódott hölgy tegezni kezdi a férfit, mintha Isten tudná, mióta a szeretője volna. Ez a varázs Rezeda úrra is hatott, ugyanezért darab ideig megmerevedett térdekkel, visszafojtott lélegzettel „mint Essex gróf Erzsébet királyné mellett” – haladt Császár Fruzsina oldalán.

A hölgy féloldalra fordított fejjel, a tavalyról itt maradt faleveleket nézegetve lábainál (mintha Szikszay, a párizsi festő ecsetje alól, amely akkor divatban volt, származott volna ide a Stefániára), lépegetett foxterrier* könnyedségű és állású lábain. Nem volt fátyol az arcán, amilyent a szerelmi vallomások átvételéhez szoktak feltenni, csak egy furcsa, bolondos kalapka figyelt fejéről. A kalap rozsdabarna volt, mintha az ősz és a tavasz színeiből volna összerakva. De Rezeda úr nem élt vissza az engedelemmel, a Stefánia út jó szagait kezdte dicsérni, mint valami kezdő udvarló, holott a hölgy bizalmassága révén: már messzibb kellett volna tartania.

– Általában Budapest minden kerületének, talán minden utcájának más és más szaga van – folytatta. – Párizsban járt finom emberek szaglási emlékeikben a „Metro-szagot”, a metropolisillatot* hozzák magukkal, és erről ábrándoznak. Véleményem szerint a Budapesten megforduló előkelő idegenek leginkább az Andrássy út szagára emlékeznek. Arra a kátrányos, parkettos szagra, amely különösen az Operaház környékén jellemzi ezt a várost. Én legalább, ha valamikor elkerülnék Pestről: mindig ezt a szagát érezném a városnak. Felbontják a fakockákat és bekátrányozzák – mond Rezeda úr egy idegenvezető ékesszólásával.

De Fruzsinától választ nem kapott.

– Persze, az Andrássy út mellékutcái, amelyek tagadhatatlanul a fővárost jelentik, egészen más szagúak. A szép nevű Vasvári Pál utca, a titokzatos Szerecsen utca, másik oldalon a boldogtalan nők Ó utcája nem arravaló szagúak, hogy emlékbe eltegye őket, aki Pestről valamely okból messzire bujdosott. Például boldogtalan, nem viszonzott szerelem miatt.

A vörösbegyszínű kalapka felfigyelt, valahol messze az úttól megreccsent, károgó hangot adott egy öreg fa, mint a vének szokták, amikor tavaszkor a nedvkeringés újból megindul bennük: ohá, boldogtalan szerelem! – mondták. – Hányszor hangzott el már ez a mondás ezen az úton.

Rezeda úr bölcs önmérsékletére vall, hogy nem vette figyelembe a madárka módjára felfigyelő kalapkát, sem az ügyletbe beleavatkozó vén fát, szokásos hangján folytatta tovább.

– Persze, nem az Andrássy út minden mellékutcája ereszt magából svábbogarakat, patkányokat, amelyek a lakók túlzsúfoltsága miatt a házakban már nem kapnak helyet. A Köröndön túl, ahol a föld alatti villamos ürül, de annál többen ülnek az omnibusz imperiálján*, ahol a Nagy János, Kis János, Benczúr Gyuszi utcák kezdődnek, ahol Lendvay, a színész jár éjszaka Lendvay-köpenyben a virágzó hársak alatt: ahol Bulyovszky Gyula, ez a hajdani versíró és Bulyovszky Lilla, a gazdag Lilla férje éldegélt felesége jóvoltából, amíg a pálinka megölte: ott megint más világ van. Kertek, pasztellképek, a nagy Pesttől merőben idegen városrész illatait hozza el magával az ide vetődött idegen. Sohasem öntenek ki semmit a házak elé, csak kristálykorsóból csordítják halkan a vizet az idetévedt vadnövényekre is. Hát még a Bulyovszkyakra, akik itt úgy élnek, mint a légyevő növények a kertben, várják az aranylegyet, amelyet elnyelhessenek. Mindenki jókat álmodik ebben az utcában. A szegényszagú koldusálmok nem találnak ide. Csak a jó szag… Császár Fruzsina most váratlanul felemelte a fejét, és olyan mosollyal nézett Rezeda úrra, mint egy nagyvilági kokott*: páván, ostobán, kifejezéstelenül („mint egy felöltöztetett viaszbábu a konfekciós üzlet kirakatából”, gondolta később Rezeda).

– A mi sétaidőnk letelt, kedves uram, haza kell mennünk, el kell válnunk a kellemes sétapartnertől. Arevoá.* A viszontlátásra.

Így szólt Császár Fruzsina („mint valami maszkabálon, ahol ő a hercegnő, én a csavargó”, gondolta ugyancsak Rezeda). És a két hölgy meggyorsított léptekkel hagyta ott a Stefánia úti lovagot, aki egy padra ülve elgondolkozott, hogy milyen ostobaságokat is beszélt.

De délután már a hírlapírók klubjának a telefonjához hívta a tréfás klubfiú a szokásos gamin* modorában:

– Egy kapucínerbarna női hang a telefonhoz kéreti Rezeda szerkesztő urat.

Telefonon át tudott csak játszani hangjával istenigazában Császár Fruzsina.

Olyan volt a hangja, mint a régi Mum-pezsgőnek az íze, kicsit fanyar, kicsit szomorú, kicsit lemondó.

– Nem hittem volna, hogy ilyen hamar elveszítem magát. Hiszen még jóformán meg sem ismerhettem. Vártam, hogy utánam jön ma délben. Az ön által említett Lendvay utca sarkán a társalkodónémmal sokáig álldogáltunk egy villa előtt, amelyre az volt ráírva, eladó. Mintha venni akarnék valamit, holott minden gondolatom ott maradt magánál a Stefánián. Mondja, bizonyos benne, hogy nem hallgatózik valaki a telefonban? Gyanús recsegést hallottam.

– Magam vagyok a fülkében.

– Igen, de bekapcsolnak mindenféle türelmetlen nőket, mert ott a klubban sok férfi van. Azért nem is beszélek tovább, pedig sok mondanivalóm lenne. Mit csinál ma délután? Van valami programja? Talán barátaival?…

– Barátaim elfoglalt emberek. Nekem pedig soha sincs programom, mert úgyse volna időm megtartani.

– Érdekes, hogy így él valaki program nélkül – dúdolt a hang, mintha valamely rendkívüliséget hallana.

– Sajnos, nem vagyok már olyan naiv, hogy hinni tudnék az előre beosztott időben.

– Mondja inkább úgy, hogy nem elég öreg még ahhoz, hogy az idejét beosztaná. Mindenre ráér, és ha nincs kedve, semmire se ér rá. Volna kedve feljönni hozzám délután egy kis négyszemközötti magyarázkodásra?

– Tessék velem rendelkezni – felelt hirtelen a régi olvadékonysággal Rezeda (holott regényfolytatást kellett volna írni Kiss Józsefnek, de ő is azon az állásponton volt, hogy a regényeket nem írni, hanem csinálni kell).

– Ne így feleljen, mint valami kalaposnénak… Azt mondd meg, hogy eljössz délután hozzám, mikor egyedül vagyok idehaza?

Rezeda úr a durcás, nagyon mély és nagyon szívből jövő hangra megint csak a térdében, a nyakszirtjében, a hátában érezte azt a merevséget, amelyet a női varázslat szokott nála előidézni. Összeszorult torokkal kérdezte:

– Mikor?

– Egy félóra múlva! – hangzott a válasz, és a kagylót letették, hiába hallgatózott tovább Rezeda úr.

Nem mindennapi fűszereket érzett a szájában.

– Milyen nap van? – kérdezett egy fiatal hírlapírót az előcsarnokban, aki Párizsba készülődött, és már franciául gondolkozott:

– Csütörtöque! – felelt az ifjú.

– Pedig ez nem is volt eddig szerencsés napom. Inkább a péntekek és szerdák tettek ki magukért.

Határozottan kábult volt. Nem is ment vissza a nagyterembe, ahol a hírlapírók kártyáztak, hanem az olvasószobának irányította lépteit, ahol úgysem talált senkit, csak Sántha bácsit, egy nyugalmazott színészt, aki flastromokat* ragasztgatott a nyakára.

… Nem gondolt arra, hogy ilyen rakétaszerűen „menjen a dolog”. Azt gondolta, még el kell bíbelődni az elég rafinált asszonykával egy-két hétig. Ugyanezért eszébe se jutott régebbi ismeretségeit feladni. Éppen tegnap töltött kedves perceket Musynál, a Bálvány utcai ügyvéd feleségénél, aki mindig zsebkendőt köt az ablakra, ha a déli órákban egyedül van az irodában. Rezeda úr pillanatok alatt odafent terem a második emeleten. Musy házias ruhában várakozik az ajtó mögött; az irodában egy csók, egy ölelés, egy felejthetetlen perc… „Szeretsz?” „Szeretlek.” Musy kis termetű, kövérkés asszonyka, de nagyon tud ölelni, bár az arca olyan polgári, mint egy ügyvédné arca, akinek négy gyermeke van a harmadik szobában. És Rezeda úr már megy is a titkos találkozóról, hogy az utcán, társaságban, színházban vagy a Király étteremben csak szemtekintettel üdvözöljék messziről egymást, ha véletlenül találkoznak.

Ez a jó szerető! – gondolta néha Rezeda, amikor a Bálvány utcai kapun kifordult, anélkül hogy bárkivel is találkozott volna. – Senki, senki, se barát, se barátnő nem sejthet semmit. A jó Isten adta őt nekem, nem vehetik el.