CHRIS KUZNESKI

A TITKOS KORONA

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Chris Kuzneski

The Secret Crown

Penquin Group, New York, 2012

Fordította: Sóvágó Katalin

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © 2012 by Chris Kuznesksi, Inc.

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

ISBN 978-963-689-855-7

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ELŐSZÓ

1886. JÚNIUS 13.

Starnberg-tó Berg, Bajorország

Azért fizették évek óta, hogy védelmezze a királyt. Most azt a parancsot kapta, hogy ölje meg.

Méghozzá ma.

Úgy, hogy senki se lássa. Úgy, hogy ne maradjon utána seb. Még mielőtt a király megszökhetne.

A közeli fák alól figyelte Lajost, amint kijön a kastélyból, hogy sétáljon egyet a tóparton. A király nagykabátot viselt, és esernyő volt nála, mert majdnem egész nap sötét felhők borították az eget. Nyáron általában negyed tízkor megy le a nap, de ma korábban leszállt a sötétség, mert vihar fenyegetett.

Vihar, amely elmossa a bűncselekmény nyomát.

A bérgyilkos az órájára pillantott, és megjegyezte az időt. Tíz perc volt még hétig. A vacsorát nyolckor szervírozzák, egy perccel sem hamarabb. Ha a célpont késik, riadóztatnak, kutatóosztagot szerveznek. Ez biztos. Zavaros idők jártak Bajorországban, és a királydrámának az egyszerre imádott és gyűlölt Lajos volt a főszereplője.

Egyesek hőst láttak benne, zseniális látnokot, akihez nem férhet gáncs, mások paranoiás bolondot, aki tönkretette a királyi családot az őrült szeszélyeivel. A bérgyilkos szerint valahol a kettő között lehetett az igazság, bár ő fütyült a politikára. Azért volt itt, hogy elvégezzen egy munkát, és el is fogja végezni, könyörtelenül.

– Menj a csónakházhoz! – súgta a társának. – Jelezz, mihelyt egyedül vagyunk!

Társa bólintott, majd nesztelenül beosont a fák közé. A Starnberg-tó északnyugati partján álltak föl. A Starnberg a negyedik legnagyobb tó volt a Német Császárságban. Jégkorszaki gleccserek hozták létre, a hossza észak–déli irányban huszonkét kilométer volt, a szélessége három és fél kilométer. Mivel ebben az évszakban olyan hideg volt a vize, hogy nem lehetett úszni benne, tökéletes csapdába ejtette Lajost, aki sehova sem menekülhetett a partról.

Innen csak csónakon menthette volna az életét.

Lajos még sötétedés előtt meghal, hacsak nem történik csoda.

A bérgyilkos mosolygott, mert bízott a tehetségében. Szépen el tudja ő végezni a munkát. Lajost mostanában egész testőrcsapat kísérte, hogy megvédelmezzék. Nemcsak az ellenségeitől, de önmagától is. De ma este más a helyzet. Bizonyos kenőpénzek és intézkedések szavatolják, hogy Lajos egyedül legyen. Az egyetlen akadályt, mint várható is volt, a király koros elmegyógyásza jelenti, aki folyamatosan szemmel tartja a páciensét. A bérgyilkos őt intézi el elsőnek, utána veszi kezelésbe Lajost, a legendás Hattyúkirályt.

A bérgyilkos a csónakházat nézte, várta, hogy a társa jelt adjon. Ahogy észrevette, a két célpont nyomába eredt, elvágva őket a kastély biztonságától. Nagyon csendesen mozgott, hogy csupán akkor vegyék észre, amikor lesújt. Pár másodpercen belül hat méterre csökkentette a távolságot.

Azután négyre.

Azután háromra.

Amikor másfél méterre járt, egy pillantást vetett a kezében levő, rögtönzött fegyverre. Fűrészes szélű, barna, sáros kő volt, a tóparton szedte föl.

A sarat a következő pillanatban ellepte a vér.

Az orvos azonnal összeesett. Már eszméletlen volt, mire földet ért. Az ütés betörte a koponyáját, az esés eltörte a bordáit. Ám egyik sérülés sem volt életveszélyes. Majd csak percek múlva leheli ki a lelkét a tó hideg mélyén, a fulladásos halálban, büntetésül a szerepért, amelyet játszott a komédiában.

A bérgyilkosnak addig is fontosabb dolgai voltak. Mielőtt elhagyta a müncheni királyi palotát, rendhagyó megbízást kapott: két feladatot, amelyeket teljesítenie kellett, mielőtt hazatér. Két feladatot, amelyek megmentik a királyságot a csődtől, és biztosítják a jövőjét a következő évtizedekben. Két feladatot, amelyek nem lesznek könnyűek.

Szóra kell bírnia Lajost, utána pedig el kell hallgattatnia örökre.

1

NAPJAINKBAN

SZEPTEMBER 17., PÉNTEK

Bajor-Alpok, Németország (Münchentől 98 kilométerre délnyugatra)

Klaus Becker mozdulatlanul állt az álcázott magaslesen, nehogy felhívja magára a célpontja figyelmét. Holmi kevésbé tapasztalt vadász katonai távcsöves puskát használna, hogy ebből a távolságból is leadhassa a halálos lövést, de mi abban a kihívás? Becker nem akart részt venni olyan mérkőzésen, ahol a zsákmány nem kapja meg a sportszerű esélyt.

Ez volt az életelve, amelyet az apjától tanult.

Azt remélte, hogy egy napon ő is megtaníthatja rá a gyerekeit.

Sajnos az a nap sosem fog elérkezni, mert Becker hamarosan halott lesz.

A negyvenegy éves férfinak fogalma sem volt, mi vár rá. Félrehajtotta a fejét, hunyorítva célzott. Körülötte elmosódott a világ, csak az irdatlan célpontot látta, amely betévedt a pásztázott területre. A vadkan jó három mázsát nyomott, gyilkos agyara majdnem harminc centiméter hosszú volt. A rendkívül intelligens és ingerlékeny vaddisznó gyakori állat Közép-Európában, de ritkán éri el ezt a méretet. Csak a legkeményebb éghajlaton nőnek ekkorára az ivarérett kanok. Becker elsősorban ezért jött idáig egy pár napos vadászatra.

Tisztességes nagyvadat akart lőni.

Nyugaton Németország legmagasabb hegycsúcsa, a havas Zugspitze fehérlett a Bajor-Alpokban, amelynek vaskos fala természetes határként választja el Németországot a tőle délre levő Ausztriától. A fűrészes oromhoz több út is vezetett a völgyből, amelyben Grainau városa bújt meg, de Beckert nem érdekelte a hegymászás. Tapasztalt vadász létére tudta, hogy a vaddisznók az erdőhatár alatti, sűrű bozótban szeretnek turkálni élelem után. Azon túl már nem él meg sem bokor, sem fa, így az erdő közepén választott magának helyet, távol a turistaösvényektől és az alkalmatlankodóktól.

Itt csak ketten voltak: ő és a vadkan.

Úgy, ahogy remélte.

Mély lélegzetet vett, állított egy kicsit az irányzékon, majd meghúzta a ravaszt. Mennydörgés tört elő a Mauser M98 puska csövéből, a visszarúgó fegyver a vadász vállának csapódott. A következő másodpercben a vadkan felvisított a fájdalomtól. A 9,3x6,4 milliméteres lövedék átütötte a bal oldalát, és belefúrta magát a tüdejébe. Csodamód még ettől sem esett össze. A túlélés ösztöne azonnali menekülést parancsolt. Mivel a lövés balról hallatszott, a vadkan jobbra lódult, és eltűnt az erdei aljnövényzetben.

– Scheiβe! – káromkodott Becker, miközben leugrott a magaslesről.

Gyalogosan kell üldöznie a zsákmányt, hogy megölhesse.

Loholt a véres nyomon. A vaddisznók terebélyesek, de nem kövérek, mint a házi sertések, és meglepő fürgeséggel mozognak: óránkénti sebességük meghaladhatja a huszonnégy kilométert. Az álcázóruhás Becker, aki a vadászpuskát is cipelte, még kerékpáron sem lett volna képes erre a sebességre. Ám olyan bőséges vérnyomot talált a hegyoldalon, amiből tudhatta, hogy ezt a versenyfutást előbb-utóbb ő nyeri meg.

A vadkan minden szívdobbanással közelebb jutott a halálhoz.

Becker pedig minél előbb oda akarta juttatni.

Öt perccel később utolérte a sebzett vadkant egy természetes zsákutcában, a meredek hegyoldal és a kidőlt fákkal elegyes, lehullott sziklák fala között. A többéves tapasztalat megtanította rá, hogy a sebzett vadak veszélyesek, főleg akkor, ha sarokba szorítják őket. Ha fenyegetve érzik magukat, minden megmaradt erejükkel támadnak. Mivel pedig Becker nem akarta, hogy eltalálja egy éles agyarú, hárommázsás tekegolyó, biztos távolságban állt meg, és fölemelte a puskáját, hogy befejezze a munkát.

– Nyugalom! – súgta. – Nem foglak bántani.

A vadkan hangosan felröffent, és rászögezte apró szemét Beckerre. Mély torokhangon morogni kezdett, először halkan, majd egyre erősebben. Érezte, mi fog történni, és úgy döntött, hogy támadni fog. Váratlanul leszegte a fejét, és rohamozott, néhány lépés alatt gyorsulva csúcssebességre. Becker számított rá, és módosított az irányzékon, figyelembe véve az állat gyorsaságát és a csökkenő távolságot. Nem hőkölt, nem is ugrott félre: nyugodtan meghúzta a ravaszt, bízva benne, hogy nem fogja elhibázni.

Szerencsére jól célzott.

A koponyába csapódó lövedék azonnal megölte az állatot. Az egyik pillanatban még támadott, a következőben a hasán csúszott, majd olyan hirtelen állt meg, mintha távirányítóval kapcsolták volna le. Becker a biztonság kedvéért másodszor is fejbe lőtte a zsákmányát, mielőtt odament volna hozzá, hogy alaposabban megnézze.

Noha számtalan képet látott már vaddisznókról a vadászlapokban, azok meg sem közelítették a valóságot. Ez – sűrű, barna sertéjével, széles orrával, hegyes agyarával, izmos marjával – igazi fenevad volt. Becker kétszer is megkerülte, meg is bökdöste a puskájával, hogy csakugyan kimúlt-e. Nagyon nem szerette volna, hogy egy haldokló állat kibelezze. Hamarosan megállapította, hogy ennél a vadkannál nem fenyegeti ez a veszély.

Végre lazíthatott az éberségen. Félretette a puskáját, és puszta kézzel érintette meg a vaddisznót. Volt valami a friss zsákmányban – amelynek a húsa még meleg, a vére még nem alvadt meg –, ami egy nagyon mély húrt pendített meg Beckerben. A DNS-ébe épült bele ez a primitív ösztön, rég halott ősök öröksége, akik nem sportból vadásztak, hanem azért, hogy egyenek. Akkor élt igazából, ha vadászott, vagy az adrenalinfröccs miatt, vagy azért, mert hatalmasnak érezte magát, amikor elvett egy életet.

A sors fintora folytán épp ez okozta a halálát.

Amikor először hallotta a zajt, nem tudta, mi az. Egy percre megállt, terepszemlét tartott, ellenőrizte, nem jönnek-e ide más állatok a vérszagra. Ezekben a hegyekben élnek farkasok és medvék, amelyek szívesen megkóstolnák a friss húst, legyen az egy vadkané vagy egy vadászé. Becker mindenesetre készen állt megvédeni a territóriumát.

Ám nem készült fel valami másra.

Mielőtt elfuthatott, félreugorhatott, vagy bármilyen módon reagálhatott volna, megtörtént az elképzelhetetlen. Hangos reccsenés hallatszott a lába alól, és váratlanul megnyílt a föld. Becker zuhant le elsőnek a mesterséges barlangba, mélyen az erdő alatt. Őt követte a föld, a törmelék, végül a vadkan. Fordított sorrend esetén megúszhatta volna néhány karcolással és horzsolással, mert a vaskos állat tompította volna az esést. Ám az univerzum néha, kaján kedvében a legcsúfondárosabb módon korrigálja a hibákat, és ebben az esetben is ez történt.

Becker épp csak földet ért, amikor telibe találta a vadkan.

Két agyar, majd három mázsa hús.

Ha Becker túléli a zuhanást, a felfedezés gazdag emberré és hírességgé tette volna Németországban. De mivel meghalt, sokan mások is meg fognak halni, miközben egymást letaposva próbálják kideríteni, miféle rég elfeledett dolog rejtőzik a Bajor-Alpokban.

2

SZEPTEMBER 18., SZOMBAT

Pittsburgh, Pennsylvania

Az ember kilenc méterrel az Ohio felszíne alatt turkált a mederben, hogy megtalálja a tárgyat, még mielőtt föl kellene merülnie levegőért. Több mint négy perce keresgélt a sziklák között, ami figyelemre méltóan hosszú időnek számít a víz alatt, különösen egy ellenséges folyóban.

Mivel a vihar a hét közepén kisebb áradást idézett elő a környéken, szokatlanul gyors volt a sodrás, és az áramlat úgy rángatta a vállát, mint egy láthatatlan szellem. Erősen kellett tempóznia, nehogy elragadja a víz, keze-lába úgy járt, mint a dugattyú. Viszont a mozgással felkavarta az üledéket, és a mederre zavaros homály borult.

Az egyik percben még olyan tiszta volt a víz, mint a vodka, a következő percben olyan lett, mint a sör.

Volt úszószemüvege, de nem sok hasznát vette, míg az iszapban kapirgált valami fényes után. Talált is egy üres dobozt meg néhány aprópénzt, de nem azt, amit keresett. Ám ő nem csüggedt. A sikertelenség még elszántabbá és figyelmesebbé tette. Ilyen volt már gyereknek is. Állhatatossága még akkor is hajtotta, amikor a gyengébbek kiszálltak. Ez a tulajdonsága juttatta fel a szakma csúcsaira.

Ez tette veszélyessé.

Mögötte a sötétségben valami nagy súrolta a lábát. Gyorsan megfordult, kereste a delikvenst. A több mint tízkilós és majdnem méteres harcsa négy pár bajuszszálat viselt a szája körül. A harcsa rút állat, és közismerten nem válogatós. Ez itt több másodpercen át úszott az ember mellett, mielőtt elhúzott. Közben az ember egyfolytában azon tanakodott, hogy nem a hal nyelte-e le az elsüllyedt kincset, és most csak azért jött ide, hogy őt bosszantsa. A Különleges Erőknél töltött években annyi halas mesét hallott a tengerészektől, hogy már nem tudta, mit higgyen, de ha egy százalékuk is igaz, akkor minden megtörténhet a víz alatt.

Amikor már nem zavarta a harcsa, folytatta a kutatást. Tüdeje égéséből tudta, hogy nem egészen egy perc múlva föl kell merülnie, márpedig erre nem volt hajlandó üres kézzel. Egy erőteljes rúgással még mélyebbre süllyedt, vigyázva, nehogy megsebezze magát a mederből kimeredő sziklákon. Azután a hajója horgonyától indulva pár másodpercig sodortatta magát az áramlattal, hogy felmérje, mennyire erős. Ha őt a 120 kilójával képes megmozdítani, ki tudja, milyen messzire vihette el a tárgyat. Három méterre? Hat méterre? Vagy akár tizenöt méterre?

Vagy a mérete és az alakja miatt nem is hatott rá a víz?

Tapasztalatból tudta, hogy a fegyverek nagyjából egyenes vonalban süllyednek, függetlenül a sodrás erejétől. Dobjunk a folyóba egy pisztolyt vagy egy kést, meg sem áll a fenékig, még az erős áramlatban is. Na de egy ilyen apró tárgy? Fogalma sem volt róla, hova kerülhet, és hogyan viselkedik majd ott, ahova kerül.

Úgyhogy végül nem marad más, csak a találgatás és a remény.

Vitette magát a folyóval, ügyelt, hogy lebegés közben ne kavarja fel még jobban az iszapot, bizakodott, hogy az Ohio a megfelelő irányba vezeti, és imádkozott, hogy vigye oda a kincshez. Minden másodperccel jobban fájt a tüdeje, végül már úgy érezte magát, mint aki tüzet nyelt.

Fogyott az idő.

Ha most nem adja fel, hamarosan meghal.

Kelletlenül maga alá húzta a lábát, hogy elrugaszkodjon a mederből, amikor valami fémeset érzett a  talpa alatt. Oda se nézve érte nyúlt, megragadta, azután kilőtte magát a felvilág irányába. Mintha megállt volna az idő, amíg keresztültempózott a zavaros vízen. Nem tudta, hol van, vagy milyen messzire jutott el, amíg fel nem bukkant. Hörögve kapkodott levegőért, addig szívta magába, amíg nem enyhült a tüdejében az égés. Akkor már tudta, hogy életben marad.

Csupán ekkor vett tudomást a környezetről.

Keletre volt Pittsburgh. Északon a futballstadion.

És a zsúfolt hajó, amelyen az ő visszatérését várták.

– Na! – kiáltotta valaki. – Megtaláltad?

Jonathon Payne túlságosan elfáradt, hogy felelni tudjon, így csak bólintott, és a magasba tartotta az elveszett üvegnyitót. Ahogy megtette, a bulizók vad üvöltésben törtek ki, és nemcsak azért, mert most felbonthatják az utolsó rekesz söröket is, hanem mert a legtöbben fogadtak a bevetés sikerére.

– A fenébe! – mérgelődött David Jones, aki rendes összeggel lógott a legjobb barátjának. Noha együtt szolgáltak a katonaságnál, és DJ tudta, mire képes Payne, nem hitte el, hogy bárki elsőre megtalálhatna egy ennyire kicsi tárgyat a sáros folyóban. – Muti, hadd látom!

Payne lassan odaúszott a hajóhoz, és átadta a sörnyitót Jonesnak.

– Kérlek, ne ejtsd bele másodszor is.

– Hogyhogy másodszor? Először se én ejtettem bele.

– Hát pedig valaki beleejtette, és a te őrszolgálatod idején történt.

– Az én őrszolgálatom? Miért az én őrszolgálatom? Ez a te hajód.

Payne kimászott a hátsó búvárhágcsón a vízből. Hagyomány szerint az utolsó nyári hétvégén tartott bulival búcsúztatta a hajózási idényt. Holnap a hajója szárazdokkba kerül a hideg hónapokra.

– Úgy is mint ennek a hajónak a kapitánya megteszlek az üvegnyitó felelősévé.

Jones egy törülközőt nyújtott feléje.

– És ha elutasítom?

– Akkor te leszel a takarítási felelős.

– Kapd be! Én nem leszek kukás. Az életem árán is megőrzöm ezt az üvegnyitót!

– Ja – dünnyögte Payne. – Éreztem, hogy ezt fogod mondani.

A kívülálló nem sok hasonlóságot látott volna bennük, pedig csak felszínes volt a különbség. Payne kócos, barna hajú, százkilencvenhárom centiméteres óriás volt, egyetlen izomtömeg, fehér bőre csupa forradás, a lőtt és vágott sebek gyűjteménye. Olyan, ma már legendás, egykori futballsztárra emlékeztetett, aki fénykorában a két végén égette a gyertyát, de továbbra is szeretne újabb világokat meghódítani. Gazdag családba született, több éven át volt hivatásos katona, amíg a nagyapja meg nem halt, ami után ő lett a családi vállalat főrészvényese.

Sajnos azóta is éhezett a kalandokra.

Jones ugyancsak adrenalinfüggő volt, de jobban hasonlított tisztviselőre, mint katonára, és többet emlegették az esze, mint az ereje miatt. Szikár volt, mint egy futó, aki izzadás nélkül is képes lenne megtenni a maratoni távot, de tömegben senki sem figyelt volna föl rá. Kávészínű, finom arca ellenére félelmetesen tudott harcolni, mert ugyanabban a kiképzésben részesült, amelyben Payne.

Valamikor ők irányították a Különleges Erők MANIAC nevű elit egységét, amelyet a tengerészgyalogság, a hadsereg, a haditengerészet, a hírszerzés, a légierő és a parti őrség legjobb katonáiból toboroztak. Túszmentésben, unortodox hadviselésben, városi háborúban, szabotázsban a MANIAC volt a legjobb: a mumus, amelyről senki sem beszélt, a kormány titkos fegyvere. És noha néhány éve visszavonultak, még mindig halálos páros voltak.

– Mellesleg – mondta Jones – szólt a telefonod, amikor a víz alatt voltál. Micsoda mesés csengőhang! Nem egy Menudo-szám?

Payne morgott, és bosszúsan csóválta a fejét. Pár hete valakinek az az ötlete támadt, hogy mobilon megváltoztatta a telefonja csengőhangját. Akármivel próbálkozott Payne – még új készüléket is vásárolt, a számát is megváltoztatta –, a tettes rendületlenül töltötte fel neki a legkínosabb csengőhangokat, utoljára ezek szerint a Menudótól, attól a Puerto Rico-i fiúbandától, amely számos popsztárral dicsekedhetett.

– Fölvetted? – kérdezte Payne abban a szent meggyőződésben, hogy Jones a bűnös.

DJ kacagott.

– Dehogy vettem! Sose nyúlnék a telefonodhoz!

3

Pittsburgh három folyó találkozásánál fekszik, ezért van neki a legtöbb hídja az egész világon. 446 hídjával lekörözi még Velencét is, a korábbi világrekordert. Payne északon az Allegheny, délen a Monongahela folyót láthatta a Görög Arany fedélzetéről. A két vízi út az óriási szökőkútnál találkozott Point State Park közelében. A két folyó egyesüléséből született Ohio kezdetét jelző park népszerű találkozóhelye volt minden korosztálynak, különösen nyaranta.

Kamaszkorában Payne sokat járt a parkba a nagyapjával, aki megalapította a Payne Industriest, és megépítette a székházukat a másik parton, a festői Mount Washington tetején. A rengeteg munkája mellett is volt ideje felnevelni az elárvult Jont, miután Payne szülei meghaltak egy autóbalesetben. Régen, amikor még a vasipar volt a helyi gazdasági élet motorja, a folyók pedig túl mocskosak voltak az úszáshoz, a vízparton dobálták egymásnak a labdát az öreg Three Rivers Stadion közelében. Ha Payne most ránézett a felújított North Shore negyedre, a két világklasszis stadiont, a Carnegie Science Centert, a múzeumként szolgáló USS Requin második világháborús tengeralattjárót és az újonnan megnyitott Rivers Kaszinót láthatta.

Nem csoda, ha egy országos közvélemény-kutatás Pittsburghöt hozta ki az ország legélhetőbb városául.

Az úszástól ázott Payne csak lassan jutott át a zsivajgó tömegen, mert fogadnia kellett a szívből jövő gratulációkat. A vendégek fele munkatárs volt, többségükben a Payne Industries ranglétrájának alacsonyabb fokairól, akiket a munkájuk elismeréseként hívtak meg, a másik fele üzlettársakból és azok kísérőiből állt össze. Payne gavalléros házigazda volt, és jól kijött úgyszólván mindenkivel, de ritkán érezte, hogy tartozik valakihez. Jones kivételével senki sem volt a hajón, akire úgy gondolt volna, mint a barátjára. Egyenlő mértékben volt munkás és nagypolgár, de mintha elakadt volna a két világ között, és egyikkel sem tudott kapcsolatot létesíteni. Nem mintha panaszkodott volna. Szeretett és tudott élni, de valahol mégis vágyott arra, amiről lemondott, hogy vezethesse a családi vállalkozást.

Kellett volna az akció, a kaland, a veszély.

Minden, ami hiányzott a mostani életéből.

A mobiltelefonjára pillantott. A hívás egy ismeretlen számról érkezett. Tapasztalatból tudta, hogy a régi életéből keresheti valaki. Az üzlettársak, főleg azok, akik egy nagyvállalat igazgatótanácsának elnökével akarnak beszélni, okvetlenül tudatni akarják a személyazonosságukat, mert hátha a hívott fél szűri a hívásokat. Ám ez nem vonatkozik a katonákra, különösen azokra, akiket Payne a MANIAC-nél ismert meg.

Azoknak sokkal fontosabb, hogy senki se tudja meg az adataikat.

– Ki volt az? – kérdezte Jones.

Payne vállat vont, majd begépelte a jelszót, amely feloldotta a billentyűzárat.

– Nem tudom. Titkos számról jött.

Jones felvonta a szemöldökét.

– Talán Ricky Martin volt.

Payne elengedte a füle mellett a célzást a Menudóra, és felhívta a hangpostáját.

– Még egy mosolyt sem kapok? Ugyan már, öreg! Ez vicc volt!

Payne bedugta a fülét, és elfordult, hátha úgy jobban hall. A partin minden eddiginél magasabb volt a zajszint. A hangszórókból dübörgött a zene, az emberek nevettek, táncoltak, elengedték magukat. Apró hullámok nyaldosták a jacht oldalát, a legjobb barátja egyfolytában karattyolt. Ennek ellenére sikerült meghallania az üzenetet. A kiképzés évei nagyon kifejlesztették benne az összpontosítás képességét.

– Itt Kaiser – mondta a hang. – Hívj föl minél előbb.

Se egy fölösleges szó. Se egy fölösleges szótag.

Hívj föl minél előbb.

Payne motyogva mondott egy cifrát. Ez nem jó hír. Nem lehet az.

Ha Kaiser telefonál, akkor valami rossz dolog történt.

PAYNE ÉS JONES TÍZ ÉVE ISMERTÉK Kaisert, de sosem ismerték igazából.

Nem tudták az igazi nevét. Se azt, hogy hol lakik. Vagy hogy van-e családja.

De ha bármire szükségük volt a feketepiacon, Kaisert kellett megkeresniük.

Kaiserről azt pletykálták, hogy géhás őrmester volt az amerikai hadseregnél, de visszavonult, amikor rájött, hogy sokkal több pénzt kereshet önállóan. Németországban indította be a vállalkozását, a kaiserslauterni kolónia mellett, amely a legnagyobb amerikai katonai lakótelep a kontinentális Egyesült Államokon kívül. A K-Town néven ismert kolóniának majdnem ötvenezer lakója van. Kaiser eredetileg ezeknek az idegenbe szakadt férfiaknak és nőknek szállított jutányos áron egyszerű otthoni dolgokat – ételt, ruhát, videókat, könyveket –, amelyeket nem szerezhettek be Németországban.

Amikor jelentkezett konkurenciának az internet, Kaiser kénytelen volt megpróbálkozni mással: fegyverekkel, csempészéssel, hamis személyi okmányokkal. Gyakorlatilag mindennel, kivéve a drogokat.

Payne és Jones az évek során annyit üzleteltek Kaiserrel, hogy az egy idő után, elismerése jeléül még vacsorázni is meghívta őket. Az ő szakmájában ritkaságnak számított a személyes találkozás, ám Kaiser tudta, hogy ha ez a két ember le akarná vadászni, egy hét alatt megtehetnék. Nem azért, mintha gondatlan vagy elővigyázatlan lett volna, hanem azért, mert Payne és Jones ilyen jók voltak a saját szakmájukban. Kaiser úgy okoskodott, hogy ha ezek képesek felkutatni és felszámolni terrorista erődöket az afgán hegyekben, akkor bizonyosan őt is megtalálnák Németországban.

Épp ezért mindent megtett, hogy ki ne essen a kegyeikből.

De Amerikában még sose hívta fel őket.

JONES LÁTTA PAYNE ARCÁN, hogy nyugtalan.

– Mi baj?

– Semmi.

– Biztos?

– Nem igazán.

Jones suttogássá halkította a hangját.

– Ki volt az?

Payne gépiesen hátranézett.

– Kaiser.

– Kaiser? Visszahívott?

– Nem.

– Akkor valami baj van. Kaiser kizárólag akkor telefonál, ha baj van.

– Nem szükségszerű. Talán itt van az Államokban, és vacsizni akar.

Jones elhúzta a száját.

– Mondta, hogy vacsizni akar?

– Nem ilyen sok szóval.

– Akkor mit mondott?

Payne krákogott.

– Itt Kaiser. Hívj föl minél előbb.

– Jóságos isten! Valaki meghalt.

Payne akaratlanul elnevette magát.

– Nyugi, hercegnőm! Azt még nem tudjuk.

– A magad nevében beszélj. Érzem, hogy valaki meghalt.

– Gondoltam valamire. Ne hívjam fel, mielőtt bepánikolsz?

– Nem pánikolok. Prófétálok.

– Hát pedig úgy hangzik, mintha pánikolnál.

– Jon, hagyjál már békén. Jobban ismersz te annál. Legfeljebb izgatott vagyok a lehetőségektől. Nem éppen vérforraló azt nézni, amint lemerülsz az eszcájgért.

– Nagyon vicces! Nem emlékszem, hogy jelentkeztél volna a munkára.

– Azért, mert nem iszom, és nem búvárkodom.

– Egy pont neked – mosolygott Payne.

– De még ha búvárkodnék, akkor is kizárt, hogy beleugorjak ebbe a vízbe. Halszagod lesz egész hétvégén!

Payne a nyakában lógó törülközőt szaglászta.

– Kérlek, mondd, hogy tréfálsz!

Jones a fejét rázta.

– Akkor fogalmazzuk meg másképp. Jóvágású milliárdos vagy, ennek ellenére egy nő se akart kikezdeni veled, amióta visszatértél. Mit mond ez neked?

– Azt mondja, hogy szerinted jóvágású vagyok.

– Mi? Nem így értettem.

– Akkor hogy? Vagy ez egy freudi elszólás?

– Nem, Jon. Úgy értem, hogy szaglasz.

– Az átlagosnál jobban?

– Pontosan.

– Más szavakkal általában szereted a szagomat – kötözködött Payne.

– Mi?

– Szerinted jóvágású és jó szagú hapsi vagyok.

– Hagyd abba! Te csak ne adj szavakat a számba!

– Haver, én semmit se teszek a szádba.

Jones elvörösödött, mert aggódott, hogy valamelyik vendég kihallgatta az utolsó megjegyzést. Először harsányan védekezni akart, azután meggondolta magát. Akármit mondjon, úgyis kiforgatják, és ellene használják föl. Úgyhogy csak állt némán, és várta, hogy Payne békén hagyja, ám az még nem végzett vele.

– Mi a baj, DJ? Zavarba hoztalak? Vagy féltékeny vagy?

– Féltékeny? Mire?

– Arra, hogy felhívott egy másik pasi. Esküszöm, csak barátok vagyunk.

Jones magában nevetgélt. Ez szokatlan, hogy Payne így szívassa. Kettejük közül általában ő volt az, aki gyerekeskedett, mindig a nem megfelelő pillanatban sütve el rossz vicceket, és Payne volt a felnőtt. A váratlan szerepcserétől arra kellett gondolnia, hogy barátja talán túl sok időt töltött a víz alatt.

– Jut eszembe, szerzek magamnak egy italt – mondta.

Payne diadalmasan mosolygott, de nem tudta megállni, hogy ki ne üsse Jonest.

– Azt hiszem, a daiquiri már elfogyott, de ha szeretnéd, keríthetünk a sörödhöz egy rózsaszín napernyőt.

4

Vendégeinek nyavalygása és tiltakozása ellenére Payne lejjebb csavarta a sztereót – elég halkra, hogy visszahívhassa Kaisert, ugyanakkor elég hangosra, hogy ne hallgathassák ki –, majd a hajó túlsó végébe sietett, amiben egyesek talán üldözési mániát láttak volna, de Jones nem. A sokéves tapasztalat megtanította őket a titoktartás értékére. Egyik pentagoni felettesüknek volt az a kedvenc mondása, hogy a legkisebb lék is elsüllyesztheti a legnagyobb hajót, és ők aztán tudták, hogy ez mennyire igaz.

Az ő világukban a kicsi lékeket gyakran lövedékekkel tömték be.

Payne a titkosított vonalán tárcsázta a 0-1-1-et, utána beütötte Németország kódját, végül Kaiser számát, és pár másodperccel később már Európa legnagyobb feketepiaci hálózatának igazgatójával beszélt.

– Kösz, hogy ilyen hamar megkerestél – mondta Kaiser. – Nem hittem, hogy egy ekkora sarzsi viszonozza egy magamfajta hívását.

– Miért ne? – mosolygott Payne. – Rendszeresen tárgyalok seggfejekkel. Beleértve DJ-t.

Kaiser hahotázott. Nagyon keveseknek volt merszük őt hergelni, és még kevesebben kaptak engedélyt rá. Payne a kiválasztott kevesek közé tartozott.

– Mikor is találkoztunk utoljára? Két éve? Vagy három?

– Jesszus, remélem, azt azért nem! Mert akkor öregszünk.

– Az én szakmámban nincsenek öregek, csak élők és holtak.

– Francba, Kaiser, ez nagyon nyomasztó. És még csodálkozol, hogy sose telefonálok?

Kaiser vigyorgott, mert örült, hogy a kapcsolatukat nem kezdte ki az idő. Ha így történt volna, sose árulja el a hívása igazi okát.

– Hát akkor mesélj, mi az ábra az üzlet világában?

– Nagy dögunalom. Nálad? Mi az ábra a… hm… szolgáltatásban?

– Nagy nyereség.

– Még recesszióban is?

– Főleg recesszióban.

– Jó tudni – jegyezte meg Payne, bár egy csöppet sem volt meglepve.

– Hát DJ? Mit csinál?

Payne a közelben ülő Jonesra nézett, aki sört szopogatott.

– Jelenleg napozik, hogy barnuljon. Adhatom, ha beszélni akarsz vele.

– Tulajdonképpen beszélhetnék mindkettőtökkel egyszerre? – kérdezte Kaiser. – Úgy könnyebb lenne.

– Nem probléma. Maradj vonalban, amíg hívom a számát. Összehozunk egy ilyen ménage à trois-t.

– Tessék?

– Egy édes hármast!

Kaiser nevetett.

– Hát ez jó! Ezt meg kell jegyeznem.

– Hidd el, az ilyet nehéz elfelejteni – tréfálkozott Payne.

Jones értetlenül nézett rá.

– Na, mit akart?

Payne vállat vont.

– Még nem tudom. Mindkettőnkkel beszélni akar.

– Miről?

– Fogalmam sincs. De a hangjából ítélve jókedve van. Kétlem, hogy komolyabb zűr lenne.

– Van rá egy zöldhasúm, hogy valaki meghalt!

Payne elmosolyodott.

– Egy egész dollár? Biztos, hogy megengedhetsz magadnak ennyit?

– Jó, legyen száz! Akkor a te pénzedből fizethetem ki, amit vesztettem, amikor fogadtam a merülésedre. Ebben van egyfajta igazság.

– Jól értettem? Szerencsejátékból fizeted ki, amit a szerencsejátékon vesztettél? Bombabiztos módszer!

Jones úgy tett, mintha méltatlankodna.

– Hagyjál lógva, Jon! Nincs szükségem segítségre. Sőt, fogadok veled húsz dollárba, hogy nem vagyok játékfüggő!

Payne fölnevetett, és tárcsázta Jones számát.

– Csak vedd fel, és máris beszélhetünk Kaiserrel. Kíváncsi vagyok, mit akar.

Egy perccel később már hármasban emlegették a régi szép időket.

– Ha jól emlékszem, a görög utatok előtt találkoztunk utoljára – mondta Kaiser. – Úgy veszem észre, kifizetődő utazás volt.

– Ja – felelte Jones a hajón, amelyet arról a kalandról neveztek el. – Így is fogalmazhatunk.

Payne és Jones, miközben egy Oroszországban ragadt amerikai diákon segítettek, belegabalyodtak egy világméretű összeesküvésbe, amelyben szerepeltek orgyilkosok, spártaiak és számos halott szerzetes. A tét egy elveszett ógörög műremek volt, és annyi kincs, hogy az ellenértékét egész életében nem költhette volna el senki emberfia. Ugyan Payne és Jones bukkant rá a leletre, de nem lehetett az övék, mert közbelépett a kormány és a nemzetközi jog, viszont az érintett országok akkora összeget fizettek ki nekik a becsületes megtalálóknak járó jutalom gyanánt, amelynek több számjegye volt, mint ahány feleség található egy sejk háremében.

Azt talán fölösleges mondani, hogy erről cikkezett az egész világsajtó.

– Így visszanézve melyik volt izgalmasabb? – kérdezte Kaiser. – A kincsvadászat vagy a jutalom?

– A vadászat – vágta rá Payne. – Csakis a vadászat. Kétség nem fér hozzá.

– Könnyen beszélsz – vitatkozott a székből Jones. – Te már akkor is gazdag voltál.

– Nagyon helytálló megjegyzés – mosolygott Payne.

– Ez azt jelenti, hogy te nem értesz egyet? – csodálkozott Kaiser.

– Nem igazán – vallotta be Jones. – Csak szeretem hergelni Jont.

– Szóval neked is tetszett a vadászat?

– Így is mondhatod – bólintott Jones.

– Príma! Örömmel hallom.

Payne nem értette, hova akar kilyukadni.

– Oké, Kaiser, elég volt az előjátékból. Mi van?

– Ja – csatlakozott Jones. – Meghalt valaki?

– Hogy meghalt-e valaki? – visszhangozta Kaiser. – Miért kérdezed?

– Nincs rá különösebb okom. Csak sejtés.

– Nohát… – Kaiser kereste a megfelelő választ. – Valaki valóban meghalt, de a halála szerencsét hozott.

– Mármint nem neki – jegyezte meg Payne.

– Viszont nekünk igen.

Jones diadalmasan vigyorgott.

– A legmesszemenőbben egyetértek!

Kaiser érezte, hogy kimaradt valamiből, talán egy belterjes tréfából, de nem szakított időt rá, hogy megkérdezze. Itt egy vagyon lehet a tét, és az óra ketyeg.

– Csak kíváncsiságból kérdezem: jártatok már Münchenben?

– Münchenben? – visszhangozta egyszerre Payne és Jones.

– Igen. Bajorország fővárosában.

Payne a fejét rázta.

– Én ugyan nem.

– Én sem.

– Csodaszép hely – folytatta Kaiser –, a kedvenc városom egész Németországban. Nagyon érdekesen keveredik benne a régi meg az új, és a Weiβwurst egyszerűen isteni!

– A micsoda? – kérdezte Jones.

– Weiβwurst – ismételte Kaiser. – Fehér kolbász. Bajor specialitás.

Payne és Jones igyekeztek nem kacagni, ami meglehetős erőfeszítésükbe került. Amikor utoljára ettek egy asztalnál Kaiserrel, az a fél vacsora alatt arról áradozott, hogy mennyire szereti a kolbászt. Fél tucat vetélytársa volt Közép-Európában, mégis jó esélye volt arra, hogy előbb öli meg a szívroham, mint valamelyik ellensége, amit be is vallott két falat között.

– Mielőtt belevetnéd magadat a hozzávalók és az elkészítési idő ismertetésébe, szeretném, ha kicsit többet mesélnél az illetőről, aki meghalt – szólította fel Payne.

– Nem szívesen mondanék részleteket a telefonban – felelt titokzatoskodva Kaiser. – Mindazonáltal megnyugtathatlak benneteket, hogy nekem nem volt szerepem a halálában, már ha erre vagytok kíváncsiak.

– A halála mégis szerencsét hoz nekünk. Azt hiszem, így fogalmaztál.

– Igen, így, és igen, azt hoz.

– Lennél szíves megmagyarázni? – kérdezte Payne.

– Szívesen, de nem telefonon. További részletekért ide kell jönnötök.

– Hova? – kérdezte Jones.

– Münchenbe. Azt hittem, világosan fejeztem ki magamat.

Payne fölnevetett.

– Ebben a beszélgetésben semmi sem volt világos!

Kaiser fontolóra vette a megjegyzést.

– Talán nem, de biztosíthatlak, nem ok nélkül vagyok elővigyázatos. Minél kevesebben tudnak erről, annál jobb.

– Mondhatom, remek munkát végzel. Már öt perce locsogunk, és egyikünknek sincsen fogalma róla, miről beszélsz.

Kaiser elhallgatott, hogy másik oldalról próbálkozzon.

– Jon, megbízol bennem? Ha igen, gyere Münchenbe. Ígérem, megéri az idődet.

Payne a fejét rázta.

– Nézd, Kaiser, itt neked kell bíznod bennünk. Ha nem óhajtasz közölni velünk legalább néhány alapvető tényt, akkor kizárt, hogy beszálljunk. Eddig annyit tudunk, hogy valaki meghalt, és te szereted a fehér kolbászt, ami édeskevés ahhoz, hogy elinduljunk rajta.

Jones megérezte a feszültséget, és gyorsan közbeszólt.

– Apropó Weiβwurst, jellemző a németekre, hogy feltalálják a fehér kolbászt. Miféle rasszista marhaság ez?

Kaiser nevetett. Először halkan, azután hangosabban. Egy idő után már érezhető volt, hogy nem Joneson nevet, hanem saját magán.

– Igazad van, Jon. Hát persze, hogy igazad. Csak úgy felhívtalak, és követeltem, hogy vakon bízz meg bennem. Fordított esetben én is húzódoznék. – Mély lélegzetet vett, mielőtt ismét nekiveselkedett volna: – Mondd el, mit szeretnél tudni?

– Kezdjük az alapoknál. Miért minket hívtál?

– Miért? Mert ti vagytok az ismerőseim között az egyetlenek, akiknek van tapasztalatuk ebben a tárgyban.

– Csakugyan? Milyen tárgyban?

– Az eldugott kincsek tárgyában – mosolygott Kaiser.

5

SZEPTEMBER 19., VASÁRNAP

München, Németország

Payne és Jones nem tartották magukat kincsvadászoknak. Komolyan nem annak tartották magukat, ám ha tetszett nekik, ha nem, a világ a Görögországban felfedezett kincs és néhány későbbi kaland miatt így tekintett rájuk. Holott egyik sem volt jártas sem a történelemben, sem a régészetben vagy ezeknek a segédtudományaiban, de pótolták a hiányosságaikat más téren. Kiváló kiképzést kaptak, rendkívül intelligensek voltak, és sose futottak meg semmiféle kihívás elől.

Semmi sem csábíthatta jobban őket egy új kaland lehetőségénél.

Kedvcsinálónak Kaiser bérelt nekik egy luxusgépet a kilencórás németországi útra. A hatórás időeltérés miatt a Gulfstream V közvetlenül éjfél előtt szállt föl Pittsburghben egy magánrepülőtérről, és délután három óra előtt tíz perccel érkezett Münchenbe. Mindent egybevéve kellemes útjuk volt. Jól kialudták magukat a leengedhető támlájú bőrszékükben. A fennmaradó időben kártyáztak, és filmeket néztek egy óriási plazmaképernyőn. Válogatott harapnivalókkal és ínyencségekkel feltöltött hűtőszekrény gondoskodott róla, hogy ne éhezzenek meg, energiaitalok és ásványvíz óvta őket a kiszáradástól. Az évek során olyan sok bevetésben vettek részt, hogy a tökélyre fejlesztették az utazás művészetét. Tudták, mikor egyenek, mikor igyanak, mit csomagoljanak. A kismamákhoz hasonlóan még útitáskát is tartottak az ajtajuk mellett, hátha késő éjszaka kell indulniuk, és nem lesz idejük becsomagolni.

Állapotos nők persze ritkán csomagolnak be lőszert.

A luxusgép és a kincsek csábítása ellenére Payne és Jones olyan keményen megdolgoztatták Kaisert, hogy az végül előhozakodott a titkos fegyverrel: a világ legnagyobb népünnepélyével. Véletlen szerencséjükre az előző napon kezdődött az Oktoberfest, amely október 3-ig nem is ér véget. Az évente megtartott, tizenhat napos müncheni fesztiválnak hatmilliónál is több látogatója szokott lenni, akik rengeteget esznek, és még többet isznak. Payne és Jones mindig szerettek volna elmenni, de valahogy nem jött össze. Ám most, amikor Kaiser nagylelkűen felajánlotta németországi kapcsolatait és azt, hogy fizeti a cechet, Payne és Jones rádöbbentek, hogy ez lesz a tökéletes időpont.

Először találkoznak, azután jöhet a kétnapos ünneplés.

Mi baj lehetne belőle?

KAISER A MÜNCHENI REPÜLŐTÉR mellett, egy magánhangárban üdvözölte őket. Pólót, kék farmert, barna bőrkabátot viselt, mint mindig. Nem volt benne semmi feltűnő, és egy cseppet sem látszott fenyegetőnek. Az ötvenes éveiben járt, szürke haját hátrafésülte, kefeszemöldöke árnyékot borított sötét szemére. Beszéd közben sokat mosolygott, mint egy barátságos szomszéd vagy egy kisvárosi boltos, akinek fontosak a vevői.

Kaiser valóban fontosnak is tartotta az ügyfeleit.

Tíz éve, amikor Payne és Jones megismerkedtek Kaiserrel, azt hitték, csak színleli a nyájasságot. Azért kedveskedik, hogy megkaparintsa, ami az övék. Ám idővel rájöttek, hogy ez nincs így. Kaiser rendes pasas volt, előzékeny pasas, aki nagyon értette a szakmáját. Nem hazudott, nem lopott, nem árult drogokat, nem verte át az embert. Azzal kereste a pénzét, hogy nehezen beszerezhető árucikkeket adott tovább méltányos áron. A Németországban állomásozó katonák nem bűnözőnek tartották, hanem üzletembernek, se többnek, se kevesebbnek.

Habár hébe-hóba kevésbé hízelgő sztorikat is hallottak Kaiserről. Ezekben többnyire olyan szállítók szerepeltek, akik megpróbálták csőbe húzni, vagy olyan vásárlók, akik nem tartották be, amit ígértek. Ilyen helyzetekben Kaiser levetette a barátságos énjét, és kellő elbánásban részesítette a vétkeseket, amit ő szívesen nevezett „utcai igazságszolgáltatásnak”. Egyszer Payne és Jones rákérdeztek valami erőszakféléről szóló pletykára, amelyet Kaiser nem volt hajlandó sem megerősíteni, sem cáfolni, de láthatólag tetszett neki, hogy ilyen híre van. Azután mondott valamit, amit a két barát sose feledett el:

Sose téveszd össze a kedvességet a gyengeséggel!

Payne-nek és Jonesnak máig ez volt az egyik kedvenc mondása.

– MILYEN VOLT AZ ÚT? – érdeklődött Kaiser, miközben kezet rázott Payne-nel.

– Csodálatos, hála a királyi ellátásnak.

– Nektek csakis a legjobbat.

Jones barátságosan megölelgette Kaisert.

– Nem akarok goromba lenni, de biztos, hogy megengedheted ezt magadnak?

Kaiser értetlenül nézett rá.

– Ezt meg miért kérdezed?

– Mert tíz éve ugyanazt a szerelést viseled. Errefelé nincsen pláza? – Jones a barátjára pillantott. – El kell vinnünk vásárolni.

Kaiser nevetett, élvezte a kedélyes csipkelődést.

– Tájékoztatlak, hogy csak tavaly vettem egy új pólót. A többivel kihúzom ezt az évtizedet.

– Ugyan már, apám! – vitatkozott Jones. – A te szakmádban szükség van stílusra. Szereznünk kell neked egy fényes öltönyt és valami extra fukszot, mint amilyen a gengsztereknek van. Esetleg egy puhakalapot is.

Payne restelkedve csóválta a fejét.

– Kérlek, ne törődj vele. Hosszú volt az út, agyontankolta magát koffeinnel. Hagyd, hogy húsz percet rohangáljon a reptéren, és rögtön nem lesz semmi baja.

Kaiser elmosolyodott.

– Szeretném, ha lenne rá időnk, de szoros ütemtervünk van. Ha nem indulunk máris, nem érünk oda a helyszínre sötétedés előtt.

– A helyszínre? Miféle helyszínre? – kérdezte Payne, aki még mindig nem tudta, mit talált Kaiser, és mit vár tőlük. – Azt reméltem, hogy most, miután itt vagyunk, felvilágosítasz minket.

– Boldogan megteszem – szólt Kaiser, miközben felkapta Payne útitáskáját. – Mihelyt a levegőben leszünk.

– Hogyhogy a levegőben?

Kaiser elindult a hangárban.

– Nem említettem a telefonban?

Payne utánasietett.

– Semmit sem említettél a telefonban.

– Tényleg? Esküdni mertem volna az ellenkezőjére.

Payne utolérte, és megragadta a karját.

– Várj, Kaiser! Beszélnünk kell!

Kaiser mosolyogva visszafordult.

– Miről?

– Nézd, én méltányolom a lelkesedésedet, és megértem, hogy szorít az idő, de addig fel nem szállunk egy másik repülőgépre, amíg meg nem mondod, hova megyünk.

– Nem repülőgépre szállunk fel – igazította ki Kaiser. – Helikopterre.

– Klassz! – mondta Jones, aki most érte utol őket. – Szeretem a darálókat. Vezethetek?

Kaiser a fejét rázta.

– Sajnálom, van pilótánk.

– Akkor én ülök a pilóta mellé! A hátsó ülésről szart se látni.

Payne csúnyán nézett rá.

– Állítsd le magad. Téged nem zavar ez?

– Tényleg, most, hogy mondod, engem zavar ez. – Jones odanyújtotta a táskáját Kaisernek, aki örömmel átvette. – Úgy gondolom, hogy ha viszi a te táskádat, viheti az enyémet is.

– Nem arról beszéltem – mordult rá Payne.

– Tényleg? Akkor mi csípi a szemedet?

– Nem tudjuk, hova megyünk, vagy mibe megyünk bele.

Jones felsóhajtott. Csak azért is bosszantani akarta Payne-t.

– Na és? Hadd csinálja! Kaiser meglepetést készít nekünk, te meg mindent el akarsz rontani!

Kaiserhez fordult, aki nagyon igyekezett, hogy ne nevessen.

– Németországban van a helyszín?

– Igen – felelte Kaiser.

– Biztonságos a helyszín?

– Igen.

– Fegyvert vihetünk?

– Ha akartok.

– Szükség lesz rá?

– Valószínűleg nem.

– Megfelelően vagyunk öltözve?

Kaiser szemügyre vette őket. Mindketten katonai gyakorlónadrágot, hosszú ujjú inget és kényelmes cipőt viseltek. Ez tökéletes lesz oda, ahova mennek.

– Igen.

– Kaja?

– Igen, lesz mit enni a helyszínen.

Jones átnyalábolta Payne vállát, és megszorította.

– Hallod, Jon? Kaja is lesz. Mi baj lehet?

6

Garmisch-Partenkirchen, Németország (Münchentől 95 kilométerre délnyugatra)

Garmisch és Partenkirchen önálló kisvárosok voltak ezer évig, amíg Adolf Hitler nem egyesítette őket erőszakkal, hogy ott rendeztethesse meg az 1936-os téli olimpiát. Az osztrák határ közelében elterülő, majdnem harmincezer lakosú, festői kisváros közelében magasodik Németország két leghatalmasabb hegycsúcsa: a Zugspitze és a Leutascher Dreitorspitze.

A helikopter néhány percig körözött, hogy Payne és Jones láthassák a magasból a tájat, mielőtt leereszkedett a helységtől délnyugatra zöldellő legelőre, amelynek a szélén olyan váratlanul kezdődött el a nyaktörő sziklákkal tagolt, sűrű fenyőerdő, mintha Isten éppen ott fogyott volna ki a fűből, és ezért kénytelen volt megváltoztatni a terepet. Nem egészen három méter választotta el a füves lapályt a sziklás meredélytől.

Bár fényesen sütött a nap, és kellemes idő volt, Payne-t és Jonest az afgán hegyekben töltött idő megtanította arra, hogy a magasság képes drasztikusan lehűteni a levegőt. Húsz fok volt, amikor leszállt a helikopter, ám fölöttük a csúcsokat hó borította. Ha hosszú utat kell megtenniük, itt nagyon hideg lesz, főleg sötétedés után.

Jones fojtottan szentségelt. Cseppet sem hozta lázba a kilátás. Évekig tartó kiképzése és sok száz bevetés után is kevés dolgot utált jobban a hidegnél.

– Elég fagyosnak tűnik odafent a légkör. Remélem, hoztál egyujjas kesztyűt – ingerkedett vele Payne, aki persze tudta ezt.

Jones ismét szentségelt, ezúttal hangosabban.

– Hogy is mondtad korábban? Kaja is lesz. Mi baj lehet? – csúfolódott Payne. – Na, gondolom, mindjárt megtudod.

Jones már éppen el akart kezdeni káromkodni, mint egy zupás őrmester, ám Kaiser belefojtotta a szót.

– Errefelé hét körül megy le a nap. Ott, ahova tartunk, még előbb. A fák elfogják a fényt.

Payne bólintott.

– Akkor jobb lesz sietni.

Kaiser egy nagy táskát vett elő a helikopter hasából.

– Csomagoltam elemlámpát és a legfontosabb felszereléseket. Minden más a helyszínen lesz.

– Milyen messze van?

– Kábé harminc perc.

– Nem probléma – felelte Payne, miközben az erdőt tanulmányozta. A legelő széléről keskeny csapás kígyózott fölfelé a hegyekbe, és egy idő után eltűnt a fák között. – Érdekelne, kié ez a mező.

Kaiser elindult feléje.

– Miért kérdezed?

– Miért? Mert most szálltunk le rá egy helikopterrel. Továbbá, ha fel kell trógerolnunk valamit a hegyre, ahhoz teherautó szükséges.

– Cseppet se aggódj. El lesz intézve.

– Ez mit jelent?

Kaiser mosolygott.

– Azt jelenti, hogy el lesz intézve. De komolyan, Jon, lazíts már! Neked csak azt kell megfejtened, hogy mi lesz a dolgunk!

Noha Kaiser szavának állt, és közölt egyet-mást, mialatt jöttek Münchenből, Payne-nek nem tetszett a tanácsadói szerep. Ő parancsolni szokott a bevetéseken, nem kérdezgetni.

– Elnézést – mondta. – A szokás hatalma.

– Nem kell mentegetőznöd. Sem izgulnod. Én mondom neked, Jon, könnyű lesz. Mire észbe kapsz, már a sört fogod inni az Oktoberfesten.

Payne kényszeredetten mosolygott.

– Reménykedjünk, hogy Kaisernek igaza van. Jól hangzik.

– Nem megyünk még? – förmedt rájuk Jones, mialatt elcsörtetett mellettük az ösvény irányába. – Minél tovább húzzuk az időt, annál hidegebb lesz!

Kaiser értetlenül nézett Payne-re.

– Mi a baja?

– Sajnos olyan sok, hogy felsorolni sem tudom.

MINDENT EGYBEVÉVE nem volt nehéz út. Az idő enyhe volt, a terep száraz, az ösvény jól követhető, mert valaki krétával X-eket rajzolt a fákra, nehogy eltévedjenek. Időnként felbukkant egy-egy négyzet vagy kör, vagy jobbra, illetve balra mutató nyilak, de mint Kaiser elmagyarázta, ezek csak „kamu jelzések” voltak, illetéktelen behatolók félrevezetésére. Payne és Jones el nem tudták képzelni, ki követne ilyen szimbólumokat az erdő mélyén – hacsak Robert Langdon nem tartózkodik a közelben –, de nem vitatkoztak. Amíg nem tudták, mit talált Kaiser, azt sem tudhatták, mennyire kell vigyázniuk.

– Mindjárt ott vagyunk! – biztosította őket Kaiser. Benyúlt a táskába, és elővett egy GPS-szel fölszerelt adóvevőt. – Figyelmeztetnem kell őket, hogy közeledünk.

– Mert ha nem? – kérdezte Payne.

– Akkor lelőnek – magyarázta Kaiser.

Jones, aki elöl ment, azonnal megállt.

– Jó tudni!

Kaiser bekapcsolta az adóvevőt, majd néhány szót motyogott németül. Pár perc múlva a készülék elrecsegte a rövid választ.

Kaiser bólogatott.

– Oké, tiszták vagyunk. Nincs más hátra, csak előre!

De Jones nem mozdult.

– Oké, akkor én várok.

– Mire? – csodálkozott Kaiser.

– Menjen csak előre egy fehér!

– Hogy te micsoda rasszista vagy – jegyezte meg Payne, miközben átvette a vezetést. Hosszú barátságuk alatt sose okozott problémát az eltérő bőrszín, úgyhogy jóízűen ugrathatták egymást miatta. Közöttük nem léteztek tabu témák.

– Az lehet – morogta Jones –, de így tartom életben a fekete seggemet.

– Mert gyáva vagy. Gyáva fajgyűlölő.

– Gyáva? – Jones a legjobb barátja után loholt. – Gyávának neveztél? Esküszöm, ha nem hoznád rám a frászt, most behúznék neked egyet!

Payne már éppen folytatni akarta a csipkelődést, amikor észrevett valamit a fák között. Azonnal megmerevedett, és a magasba emelte az öklét, ami a katonaságnál azt jelenti, hogy állj, és pofa be, mert gáz van. Jones abban a szempillantásban engedelmeskedett, nem kérdezősködve, nem akadékoskodva, meg se mukkanva. Sokszor megmentette már az életét ez a jelzés, nem most akart vitatkozni vele.

– Mi baj? – kérdezte Kaiser.

Jones megfordult, és intett neki, hogy hallgasson. Egy perccel később Payne jobbra mutatott, ahol a veszélyt érzékelte. Jones bólintott, és nyugodtan előhúzta az inge alól Sig Sauer pisztolyát, amelyet a keresztcsontja fölött dugott az övébe. Payne az élen ugyanezt tette, és nem remegett a keze.

Az egyik percben még idétlenkedtek, a következőben készek voltak ölni.

Mintha egy kapcsolót kattintottak volna föl bennük.

– Hol vannak az embereid? – kérdezte Payne, miközben leguggolt.

– Feljebb. A helyszínt őrzik.

– Mindegyik?

– Nem tudom – vallotta be Kaiser.

– Hát akkor fogd a rádiót, és derítsd ki.

– De hát csak most beszéltem…

Payne a szavába vágott.

– Kedveled az embereidet? Mert ha igen, tarts névsorolvasást.

– De…

– Nézd – magyarázta Payne –, ha most beküldöm DJ-t az erdőbe, le fogja szedni, akit lát. És ha én mondom, elhiheted, hogy nagyon érti a szakmáját.

– Olyan vagyok, mint egy nindzsa! – biztosította Kaisert Jones.

– Tehát az embereid biztonsága érdekében légy szíves megkérdezni tőlük, hol tartózkodnak. Különben itt csúnya dolgok lesznek.

Kaiser bólintott, egyszerre aggodalmasan és lelkesen. Hallott már sztorikat a párosról, de mostanáig nem látta őket akcióban. Azt fölösleges mondani, mennyire lenyűgözte a mutatványuk.

– Nem probléma, máris hívom őket.

Bekapcsolta a rádiót, suttogni kezdett németül. Ezúttal hosszasabban és jóval türelmetlenebbül beszélt, mint előzőleg. Az őrök ugyanúgy válaszoltak. Kaiser egyszer csak elmosolyodott.

– Minden oké – mondta, és fellélegzett. – Richter csak pisilni ment.

– Pisilni? – Jones leengedte a pisztolyt. – Erre a pisilésre majdnem ráment a farka!

– Okvetlenül közlöm vele.

Payne a magyarázat ellenére is éber maradt. Addig nem lazíthatott, amíg nem tudott meg több részletet Kaisertől.

– Kik ezek a pofák?

Kaiser elkomorodott.

– Miért kérded?

– Miért? Mert fegyveresek, és mert semmit sem tudok róluk.

– Jogos – monda Kaiser. – Olyan emberek, akiket már máskor is használtam, és akikben megbízom.

– Kifélék?

– Németek.

– Ja, ezt magamtól is kitaláltam.

– Mi a baj? – kérdezte Jones.

– Semmi – felelte kényszeredetten mosolyogva Payne. – Csak tudni akartam, kivel van dolgunk. Jobb félni, mint megijedni, nem?

Jones rábámult, olvasni próbált a barátja arcában.

– És még te vagy nyugis?

Payne lassan bólintott.

– Ja, nyugis vagyok.

– Remek! – kiáltotta Kaiser. – Akkor hát mire várunk? Mindjárt ott vagyunk!

7

Miközben a helyszínhez közeledtek, Payne és Jones feje úgy járt ide-oda, mintha sróf lenne a nyakukban. Nemcsak azért, mert fegyveres őrök figyelték minden mozdulatukat, de azért is, mert még mindig nem tudták, hogy Kaiser mit fedezett föl ebben a komor vadonban, azt meg pláne nem, hogy miért hívta ide őket.

Az utolsó huszonnégy órában Kaiser fölöttébb fukaron adagolta a részleteket, és megtartotta magának az információkat. A biztonság kedvéért. Ő legalábbis ezt mondta. Payne-nek és Jonesnak kezdetben nem is volt kifogása. Elég régen ismerték Kaisert, megbíztak benne, tudták, hogy nem hozatta volna őket repülővel Németországba valamilyen csip-csup vagy törvénytelen dolog miatt. De most már túlzásba vitte a titkolózást mind a felfedezést, mind az ő szerepüket illetően, és a két barát egyre jobban gyanakodott.

– Tíz óra – súgta Jonesnak Payne. – A lezuhant sziklák mögött.

Jones arrafelé nézett, és bólintott. Noha Kaiser emberei a terephez tökéletesen megfelelő, barna-zöld-fekete foltos, erdei álcázóruhát viseltek, Payne és Jones már kiszúrtak négyet nem egészen egy perc alatt, ami azért bravúr a félhomályban.

– Döbbenetes! – áradozott Kaiser. – Mindet megtaláltátok!

– Még nem – felelte Payne. A hegyoldalra mutatott a helyszín fölött. – Tizenkét óra, a párkányon. Madárfészek.

Madárfészeknek hívja a katonai tolvajnyelv a magaslaton helyet foglaló mesterlövészt.

– Szép hely – dicsérte Jones. – Jól védett, széles tűztér. És elég magas, hogy lehessen szunyálni egyet anélkül, hogy a többi őr észrevenné. Én is oda ülnék fel terepszínű, ujjas takaróban.

Kaiser a sziklafalra nézett.

– Bocs. Őt kifelejtettem.

– Ebben valamiért kételkedem, de ha mégis így van, akkor el kell gondolkoznom – jelentette ki Payne.

– Min?

– Hogy mi mindent felejtettél még el közölni velünk.

Kaiser arca megrándult ettől a máskor oly derűs hangtól, amelyből most sütött a gyanakvás.

– Hogy mit felejtettem el? Semmit. Hogy mit hallgattam el? Sokat. De hidd el, van rendszer az őrültségemben. Amint meglátjátok, mit fedeztünk fel, meg fogjátok érteni, miért hozattalak ide. Még meg is fogjátok köszönni a diszkréciómat.

Payne rámeredt.

– Mi ez a többes szám?

Kaiser néhányszor pislogott.

– Tessék?

– Azt mondtad: felfedeztük. Kiről van még szó?

– Ugyan már, Jon! Komolyan azt hiszed, hogy magamtól találtam meg ezt a helyet? Nézd már meg a hasamat. Látod, ahogy a zsír rálóg az övemre? Úgy nézek én ki, mint aki hegyet mászik a szabad idejében?

– Hát, hacsak nem a kolbászhegyet – csipkelődött Jones.

Payne a szemét forgatta.

– Na szóval, ki találta meg?

– Az elhunyt egyik barátja.

– És te mikor szálltál be?

– Véletlen szerencse folytán épp az után értesítettek, hogy felfedezték a helyszínt – magyarázta Kaiser. – Tekintve a vadász kínos halálát – akit egy repülő disznó nyomott agyon –, az egyik kollégámat jól megfizették, hogy szállítsa el a holttestet egy másodlagos helyszínre, ahol méltóságteljesebb körülmények biztosíthatók. Úgy rendezte el, mintha a vadász egy zuhanásban lelte volna halálát.

– Ez a kolléga az üzlettársad?

Kaiser a fejét rázta.

– Szerencsére a kolléga több szívességgel volt adósom, amelyeket azzal egyenlített ki, hogy átengedte nekem a helyszín jogait. Részemről alkalmi vételnek tekintem.

– Megbízol ebben a pasiban? – kérdezte Payne.

– Nem feltétlenül, de elég disznóságot tudok róla, hogy szavatolhassam a hallgatását.

– Ez időnként sokkal jobb a bizalomnál – helyeselt Payne.

Kaiser olvasott a sorok között, és igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Nézd, én megértem a csalódásotokat. Komolyan megértem. Idáig jöttetek, én meg mást sem teszek, csak obstruálok. Adjatok még öt percet! Csak öt percet! Ennyire van szükségem. Utána mindent meg fogtok érteni: a titkolózásomat, a ti bevonásotokat, mindent!

– Ajánlom is, különben elmegyünk – figyelmeztette Payne.

Kaiser elmosolyodott. Bízott benne, hogy jobb kedvre derítheti őket.

– Bízzál bennem, Jon. Mindjárt látni fogtok valamit, ami rábír benneteket, hogy maradjatok. Ezt garantálom.

Payne az órájára nézett, számolta az időt. Több mint huszonnégy óra telt el Kaiser első hívása óta. Azóta ő és Jones majdnem 8335 kilométert utaztak Pittsburghtől Münchenen át Garmisch-Partenkirchenig. És most, öt éberen figyelő, fegyveres őr szeme láttára egy csempészt kísérnek fölfelé a Zugspitzén, de nem tudják, miért. Tulajdonképpen több szempontból is részegítő élmény volt.

– Öt percet kapsz. Mutasd az utat.

Kaiser engedelmesen fölvezette őket a természetes zsákutcába, ahol a vadkant lelőtték. A helyszínben nem volt semmi különös, kivéve a nagy gödröt, amelyet körülvettek karókra erősített, élénksárga kötéllel, a biztonság kedvéért ráhagyva három métert a kitűzésre. A gödröt a túloldalról a sziklafal zárta le a sárga félkör mögött.

– Na, mit szóltok? – kérdezte Kaiser.

Jones leguggolt, szemügyre vette a kerítést.

– Tetszik a kötél. Ez nejlon?

– A helyszínre gondoltam.

Payne fintorgott.

– Ez a helyszín?

– Pontosabban a helyszín bejárata, de mit szóltok hozzá?

Payne hallgatott, kereste a szavakat.

– Ez olyan, mint egy lyuk!

– Hát gödör is. De miben van ez a lyuk?

– A földben – találgatott Payne.

Kaiser a fejét rázta.

– Nem, a tetőn!

– Minek a tetején? – értetlenkedett Jones.

– Egy titkos bunkerén – felelte Kaiser. – Amennyire megállapíthattam, a tető a disznó súlya alatt omlott be. Én mondom nektek, hatalmas barom! Legalább három mázsa!

Jones füttyentett.

– Tényleg nagy disznó!

– Sajnos majd látnotok – sőt szagolnotok is kell. Túl nagy ahhoz, hogy kézzel kiszedhessük. Ekkora darab húshoz csörlő kell.

– Jártam egyszer egy lánnyal, aki ugyanezt mondta rólam – vigyorgott Jones.

Kaiser elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Természetesen megszerezhetek nektek mindent, amire szükségetek lesz a helyszínen. Csakhogy a plusz felszereléshez plusz munkások kellenek. Ezért gondoltam úgy, hogy a játszmának ebben a szakaszában fontosabb a titoktartás.

– Jó öreg Kaiser – mosolyodott el Payne. – Még mindig ugyanúgy szereti a titkait.

– Nem a magaméit – igazította ki Kaiser. – A tiéteket. Mert ezt értetek teszem.

– Értünk? – kérdezte Payne.

– Mindnyájatokért.

Noha Payne szerette volna, ha Kaiser kimagyarázkodna, úgy vélte, nem éri meg az időt. Minek halljon egy kétértelmű választ, amikor ilyen közel járnak ahhoz, hogy megtudják az igazságot? Kaiser többször is mondta, hogy mindent megértenek, amint meglátták, mi van a helyszínen. Ostobaság lett volna tovább kérdezgetni.

Háromméternyire álltak a hely bejáratától.

Ideje volt leereszkedni.

8

A talaj ingatagsága miatt a négy és fél méter hosszú, kitolható létrát nem a gödör szájának támasztották, hanem a bunker padlóján épített állványzathoz erősítették. Az már végképp nem hiányzott volna, hogy a föld még szélesebbre tátsa a száját, és elnyeljen egy újabb áldozatot.

– Jövök le! – kiáltotta Kaiser. Az alumíniumfokok zörögtek a talpa alatt. Odalent a hatodik őr üdvözölte, akinek azért kellett a föld alatt posztolnia, mert hátha illetéktelen személyek mindenki mást kicselezve megpróbálják kifosztani a helyszínt.

– Te vagy a következő – mondta Jonesnak Payne. – Én huszonöt kilóval nehezebb vagyok, és ez a talaj nem stabil.

Jones bólintott, majd óvatosan megközelítette a nyílást. A szíve a torkában vert, nem a félelemtől, hanem a sokat ígérő lehetőségektől. Utoljára Görögországban érezte magát így, közvetlenül mielőtt megtalálták a kincset, amely örökre megváltoztatta az életét. Addig is volt tisztességes keresete a magánnyomozói irodából, amely a Payne Industries székházában működött. Jó, szolid élet volt ez, csak korántsem olyan izgalmas, mint remélte. Bár mi vehette volna föl a versenyt az évekkel, amelyeket a MANIAC-nél töltött? Sok szempontból úgy érezte magát, mint a sztáratléta, aki a karrierje csúcsán kénytelen visszavonulni. Az is akármennyire próbál a pálya közelében maradni – edző lesz vagy sportriporter –, az élete csak nem olyan izgalmas, mint volt.

Ám az ilyen pillanatok megközelítik.

Megmarkolta a létrát a jobbjával, lelógatta a bal lábát a lyukba, és rátette a talpát a fém lépcsőfokra. Kisvártatva a másik lábával is rálépett. A létra teteje zörgött és imbolygott, nem eléggé, hogy félni kelljen tőle, de azért feltűnően. Jones, miközben arra várt, hogy a létra megnyugodjon, lebámult a sötét űrbe. Egyetlen fénykéve cikázott alatta, de abban csak a bunker padlóját láthatta. Poros és ódon volt, mint egy fáraósír.

– Siess már! – sürgette Payne. – Percről percre sötétedik!

– Hidd el, Jon, nem érdekes. Ez itt úgyis egy fekete lyuk.

– Ha már a fekete lyuknál tartunk, mire vársz?

Jones mosolygott.

– Arra, hogy a létra lenyugodjon.

Payne a szemét forgatta.

– És még csodálkozol, hogy általában én megyek elsőnek!

– Nézd, én a te helyedben jóban lennék velem.

– Miért?

– Mert én nem látszom a sötétségben.

– Gratulálok! Akkor úgy bújócskázhatunk, hogy nem is kell behunynunk a szemünket! Most pedig legyél szíves csipkedni magad, és lemászni azon a létrán!

Jones fölnevetett, és elindult lefelé. A bunker padlójára érve, elővette az elemlámpáját, és felkattintotta. Harminc másodperccel később Payne ott állt mellette, és ugyancsak világosságot gyújtott. Hirtelen meglátták, hol vannak.

Elsőre nem volt benne semmi különös. A három és fél méterszer hatméteres kamra falai és padlója fehér cementből készültek. Két fal az évek során megrepedt, és beszivárgott a nedvesség. Az apró repedések körül citromzöld penészfoltok nőttek, amelyek mintha mozogtak volna a lámpafényben. Mint egy sci-fi lényei. Mintha az űrből jöttek volna. Közelebbi vizsgálat után Jones láthatta, hogy optikai csalódás okozta – fénytörés eltérő felületeken –, de akkor is hátborzongató volt.

– Ezt nézd! – mondta Payne a kamra túlsó végéből.

Jones megpördült, és látta, hogy a barátja az állványzat tövében guggol egy műanyag fóliába burkolt, hatalmas kupac mellett.

– Mi az?

– A gyilkos fegyver.

– Micsoda? – kérdezte Jones értetlenül. Pár lépéssel közelebbről már látta a döglött vadkan pofáját. Annyira feszült rajta a műanyag, hogy véres agyarai átütötték a fóliát. – Beszarok! Hiszen ez óriási!

– A legnagyobb vadkan, amit láttam.

Jones letérdelt a döglött állat mellé, és megpaskolta az oldalát. A halálszag a műanyag csomagolás ellenére is megmaradt a levegőben. Megmarkolta az agyart, és azt mondta: – Ez a röfike husikát evett!

Payne elmosolyodott.

– Nem is csoda, hogy a másik kismalacnak semmi sem jutott. Ez az egész tehenet megette.{1}

Jones fölnevetett.

– Hé, Kaiser! Ezért vagyunk itt? Hogy megnézzük a malacot a mondókából? Mert ha igen, kicsit elkéstünk. Hogzilla már semmiképp sem mehet a piacra. Ahhoz kicsit túlérett!

– Tulajdonképpen ezért hoztalak le benneteket – mondta Kaiser a másik sarokból.

Payne felállt.

– Miért?

– A másik szoba miatt.

Jones is fölállt.

– Van másik szoba?

Kaiser bólintott, azután elfordított a falban egy apró fogantyút. A fémből készült, süllyesztett emelőt álcázás céljából fehérre festették. Payne és Jones kíváncsisága felébredt. A sarokba világítottak a