elena
ferrante

Gomolygás

A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

Tékozló szeretet

Amikor elhagytak

Nő a sötétben (Az elveszett lány)

Nápolyi regények

A felnőttek hazug élete

Véletlen találatok

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: La Frantumaglia; Nuova Edizione Ampliata

Edizioni E/O, Roma, 2016

Az Elena Ferrante műveiből származó idézeteket Balkó Ágnes (Tékozló szeretet, Amikor elhagytak, Nő a sötétben), Matolcsi Balázs (Nápolyi regények 1–3.) és Verseghi Anna (Nápolyi regények 4.) fordításában közöljük.

Copyright © 2016 by Edizioni E/O

Hungarian translation © 2023 Király Kinga Júlia

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítókép © Adobe Stock / donatas1205, luchiyapostike

ISBN 978-963-355-808-9

Felelős kiadó Tönkő Vera

A szöveget gondozta Mohácsi Balázs és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

I

Levelek

1991–2003

A levelek

Ezek a levelek azokhoz szólnak, akik olvasták és szerették Elena Ferrante első két regényét. A Tékozló szeretet (1992) kultuszkönyv lett, Mario Martone csodálatos filmet forgatott belőle, ám ezzel egyidejűleg sokasodtak az írónő rejtőzködését firtató kérdések. Az Amikor elhagytak (2002) utólag járult hozzá a szerző olvasótáborának gyarapodásához, az Elena Ferrante kilétére vonatkozó kérdések azonban kezdtek nyomasztóvá válni.

Annak érdekében, hogy a művelt és lelkes közönség kíváncsiságát kielégítsük, úgy döntöttünk, közreadjuk a szerző kiadónkhoz írott leveleit és interjúit, valamint részleteket a szakmabeliekkel folytatott levelezéséből. Ezek a szövegek reményeink szerint végérvényesen tisztázzák majd, milyen megfontolások késztették a szerzőt arra, hogy idestova tíz éve távol tartsa magát a média hatalmától és logikájától.

Sandra Ozzola és Sandro Ferri
Az E/O kiadó vezetői

1. A Befana[1] ajándéka

Kedves Sandra!

Legutóbbi, kellemes találkozásunk alkalmával azt kérdezted, mit szándékozom tenni a Tékozló szeretet (még mindig nem szoktam meg a könyv címét) népszerűsítéséért. Ironikusan tetted fel a kérdést, a tekinteted szokás szerint csupa derű. Ott, abban a pillanatban nem volt bátorságom válaszolni, úgy véltem, döntésem okát egyszer s mindenkorra tisztáztam Sandróval, aki egyetértett velem, én pedig szívből reméltem, hogy a téma soha többé nem merül fel. Írásban válaszolok, hogy kiküszöbölhessem a hosszú szüneteket, a bizonytalanságot és a felesleges udvariaskodást.

Semmit nem szeretnék tenni a Tékozló szeretetért, semmit, ami a személyes szereplésemmel járna. Sokat tettem már ezért a történetért: megírtam; márpedig ennek, ha a könyv ér valamit, elegendőnek kell lennie. Nem veszek részt beszélgetéseken és író-olvasó találkozókon, hiába is hívnának. Ha díjat kapnék érte, nem veszem át személyesen. Soha nem fogom népszerűsíteni a könyvet, főleg nem a televízióban – sem Olaszországban, sem külföldön. Csakis írásban fogok nyilatkozni, ha muszáj. Döntésem végleges és megmásíthatatlan, erre jutottam a magammal és a családommal folytatott beszélgetések során. Remélem, nem leszek kénytelen visszakozni.

Tudom, hogy ez nehézséget okoz a kiadónak. Nagyra értékelem a munkátokat, első perctől fogva közel éreztem magam hozzátok, nem akarlak megkárosítani benneteket. Ha nem támogattok tovább, szóljatok, megértem. Nem életbevágó számomra, hogy megjelenjen ez a könyv.

Nehéz részletesen kifejtenem döntésem okait. Csak annyit mondanék, hogy fogadalmat tettem önmagamnak, a meggyőződéseimnek. Úgy vélem, a könyveknek, azután, hogy megírták őket, nincs szükségük szerzőre. Ha van mondanivalójuk, előbb-utóbb megtalálják olvasóikat; ha nincs, így jártunk. Számos példa van mindkét esetre.

Szeretem azokat a titokzatos régi és újabb könyveket, melyeknek szerzőiről ugyan semmit nem tudunk, mégis pezsgő az utóéletük. Leginkább az éj leple alatt végbement csodákat juttatják eszembe, mint amikor kislányként vártam a Befana ajándékait, izgatottan feküdtem le, és amikor reggel felébredtem, ott voltak az ajándékok, de a Befanát nem látta senki. Az igazi csodák azok, melyek mögött nem tudjuk, ki áll, legyenek azok akár a házi szellemek apró varázslatai, akár lélegzetelállító nagy misztériumok. Megmaradt bennem ez a gyermeki vágy az apró és hatalmas csodákra, még mindig hiszek bennük.

Kedves Sandra, őszinte leszek: ha a Tékozló szeretetben nincs annyi fonál, hogy szőni lehessen belőle, tévedtünk, de ha van, a fonalat ezerféleképpen fogják szőni, nekünk pedig nem lesz más dolgunk, mint megköszönni a türelmes olvasóknak, hogy megragadták a gombolyagot, és kihúztak belőle egy szálat.

Amúgy is gyakran hallani, hogy a reklám sokba kerül. Ha ez csakugyan így van, én leszek a legköltséghatékonyabb szerzőtök, még a jelenlétemet is megspórolom.

Ölellek
Elena

Megjegyzés: A levél keltezése 1991. szeptember 21.

2. Az anyák varrónői

Kedves Sandra!

Nem hagy nyugtot ez a díj. Nem is az zavar össze, hogy a könyvem méltónak bizonyult egy rangos díjra, hanem az, hogy Elsa Morantéról nevezték el. Köszönetnyilvánításomban a szerző előtt tisztelegnék, ezért az alkalomhoz illő részletet kerestem a műveiben. Ekkor jöttem rá, milyen gonosz tréfát űz velem a szorongás. Egyetlenegy megfelelő szót sem találtam, holott számos részletre emlékeztem. Érdemes lenne elgondolkodni azon, hogyan szöknek ki a szavak a könyvekből, üres sírkamrát hagyva maguk után.

Hogy mi okozta a nehézséget? Az anyaságról kerestem egy félreérthetetlenül női idézetet, de a Morante által kitalált férfi elbeszélők elhomályosították a látásomat. Tudtam, hogy valahol ott vannak a szövegben, ám ahhoz, hogy megtaláljam ezeket, az első olvasmányélményemhez kellett volna visszatérnem, amikor a férfihangból még sikerült kihallanom a női érzéseket. Ilyenkor az a legrosszabb, ha megszállottan keresni kezdünk egy idézhető részletet. A könyvek élő organizmusok, a megrázkódtatást okozó sorok pedig annak az olvasói földrengésnek a legintenzívebb pillanatai, amely a szöveg első oldalain tör ki. Vagy nyomára akadunk a tévedésnek, belátva saját tévedésünket, vagy a szavakat veszítjük el, amelyek – egykor legalábbis úgy éreztük – kifejezetten minket szólítottak meg, de idővel banálissá, közhellyé váltak.

Végül egy általatok is ismert idézetet választottam, amelyet annak idején a Tékozló szeretet mottójának szántam, de lemondtam róla, mert mai olvasatában csupán egy ironikus bekezdés arról, hogyan fosztják meg a déli férfiak anyjuk testét a maga anyagiságától. Idemásolom arra az esetre, ha úgy vélnétek, hogy érthetőbb lesz tőle a köszönetnyilvánításom. Morante azt foglalja össze, amit főhőse, Giuditta mond majd a szicíliai elveket valló fiának, aki egy csúnya megaláztatást követően arra kényszeríti, hogy felhagyjon színházi karrierjével és kirívó viselkedésével.

Giuditta megragadta fia kezét, és csókokkal halmozta el. Abban a pillanatban (amint később elmesélte neki) a fiú vérbeli szicíliainak látszott: azokhoz a büszke, szigorú szicíliaiakhoz hasonlított, akik gondosan vigyáznak a nővéreikre, hogy esténként ne járjanak el hazulról, ne enyelegjenek az udvarlóikkal, ne használjanak pirosítót, és akiknek az anya szó két dolgot jelent: öreg és szent. Az anyák ruhájának színe fekete, legfeljebb szürke vagy barna. Ruháik formátlanok, mert senkinek, még a varrónőjüknek se jut eszébe, hogy az anyák teste is egy nő teste. Éveik száma jelentéktelen titok, hiszen egyetlen életkoruk az öregség. E formátlan öregségnek szent szeme van, amely önmaga helyett a gyermekeiért hullatja könnyeit; szent ajka van, amely önmaga helyett a gyermekeiért rebeg imát. És jaj annak, aki az anya szent nevét a gyermekei előtt szájára merészeli venni! Jaj, az halálos vétek volna!

Azt javaslom, az idézetet normális hangnemben, poentírozás nélkül olvassátok fel, tartózkodjatok a rossz színészre jellemző deklamálástól. Bárki vállalkozik is rá, a következőket emelje ki: formátlan, varrónőik, nő teste, jelentéktelen titok.

Végül mellékelem a zsűrinek címzett levelemet, remélem, kiderül belőle, hogy Morante szavai szemernyit sem vesztettek jelentőségükből.

Még egyszer: elnézést a sok vesződségért.

Elena

Tisztelt Elnök, tisztelt Zsűri!

Elsa Morante írásait kimondhatatlanul szeretem, szavai keringenek bennem. Mielőtt az Önöknek címzett levelet megírtam volna, ezeket kerestem, hogy megkapaszkodhassak bennük, és alátámasszam a mondanivalómat. Ám csak igen keveset találtam ott, ahol emlékezetem szerint lenniük kellett volna. Néhány elrejtőzött. Mások, bár véletlenül bukkantam rájuk, mélyebb hatást gyakoroltak rám, mint azok, amelyeket eredetileg kerestem. Kifürkészhetetlen, milyen utat járnak be a szavak az olvasó elméjében. Elsősorban az anyafigurával foglalkozó részletek után kutattam, lázasan lapoztam át a Hazugság és varázslatot, az Arturo szigetét, a Történelmet és az Aracoelit. Végül Az andalúziai kendőben találtam meg, amit kerestem.

Önök bizonyára nálam is jobban ismerik e szavakat, ezért szükségtelen idéznem őket. Azt a perspektívát mutatják, ahonnan a fiúk nézik az édesanyjukat: öregségbe zárva, szent tekintettel, szent ajakkal, fekete, szürke vagy barna ruhában. Kezdetben az írónő fókuszában egy meghatározott férfitípus áll: a „büszke, szigorú szicíliai, aki gondosan vigyáz a nővéreire”. Néhány mondatot követően azonban hagyja Szicíliát, és egy kevésbé helyspecifikus képpel dolgozik tovább. Ez a váltás a formátlan jelzővel történik meg. Az anyák ruhája formátlan, életkoruk, az öregség, maga is formátlan, olyannyira, írja Morante, hogy „még a varrónőjüknek se jut eszébe, hogy az anyák teste is egy nő teste”.

Kiemelten fontosnak tartom azt, hogy: senkinek se jut eszébe. Ez teszi ugyanis nyilvánvalóvá, hogy a formátlanságnak akkora hatalma van az „anya” szó kondicionálásában, hogy a fiú- és lánygyermekek, valahányszor a szó által kijelölt testre gondolnak, viszolyogva társítják hozzá azt a formát, ami az adott testet megilleti. Hasonlóképpen viszonyulnak hozzá a varrónők is, akik maguk is nők, lányok, anyák. Mi több, megszokásból és meggondolatlanságból olyan ruhákba öltöztetik őket, amelyek elrejtik a bennük élő nőt, mintha utóbbi leprával fertőzné meg az előbbit. Ettől válik az anyák éveinek száma jelentéktelen titokká, ettől lesznek bebetonozva az öregségbe.

Az anyák varrónőinek fontosságára csak most jöttem rá, írás közben. Csábító a róluk való gondolkodás, kiváltképp, ha egy olyan kifejezést társítok hozzájuk, ami már kislányként kíváncsivá tett. Ez a kifejezés a tagliare i panni adosso, azaz: rászabni a ruhát, ami mifelénk annyit tesz: szapulni, pletykálni. Akkoriban a gonosz szinonimájaként értelmeztem, kárörömmel vegyes agressziót, tolakodó erőszakot véltem kihallani belőle, amely leszaggatja a ruhákat, lecsupaszít bennünket; vagy, ami még rosszabb, valami mágikus képességet láttam benne, ami kitolja a testet az obszcenitás határáig. Ma már nem gondolom azt, hogy rosszindulat vagy erőszak tapadna hozzá. Ellenkezőleg: lenyűgöz a szabás, öltöztetés és beszéd között rejlő kapcsolat. És lenyűgöz, hogy a rosszmájúság metaforája is ebből a szókapcsolatból származik. Ha az anyák varrónői oly módon szabnák rá a ruhát az anya testére, hogy egyszersmind le is csupaszítják azt, ha beszűkítenék azt a ruhát annyira, hogy visszaadják vele az anyák egykori és jelenlegi testét, akkor az öltöztetés gesztusával le is vetkőztetnék őket, a testük és az életéveik soha többé nem minősülnének jelentéktelen titoknak.

Amikor Elsa Morante az anyákról és varrónőikről beszél, annak fontosságáról is beszél, hogy rátaláljunk végre az anyákhoz méltó igazi ruhákra, és darabokra szaggassuk az anya szóra ránehezedő rossz beidegződéseket. Vagy talán mégsem erről. Bennem mindenesetre ott vibrálnak más képek is – például az „anyai lepel” mint „friss szeretet szőttese a leprás testen” –, amelyeket érdemes volna tüzetesen megvizsgálni, hogy új varrónőként feltámadva eloszlassuk a Formátlan tévedéseit.

Megjegyzés: A szerző nem vett részt a Procida, Isola di Arturo – Elsa Morante 1992-es díjátadóján, hogy átvegye a Tékozló szeretet című regényért járó kitüntetést. Ehelyett elküldte a kiadónak ezt a levelet, amelyet a díjátadó ünnepségen olvastak fel. A szöveg, amelyet a kötetben kisebb módosításokkal közlünk, a Jean-Noël Schifano és Tjuna Notarbartolo által szerkesztett Cahiers Elsa Morante című folyóiratban jelent meg először (Edizioni scientifiche italiane, 1993). Az Elsa Morante-idézet Az andalúziai kendő című elbeszélésből való.

1  A Befana egy csúnya, de jóságos öreg tündér vagy boszorkány, aki seprűnyélen lovagolva január 6-án, vízkereszt napján a gyerekek előző este kikészített harisnyájába ajándékot hoz: a jóknak édességet, játékokat, a rosszaknak széndarabokat. Alakja a Mikuláséra emlékeztet, de a mögötte rejlő, mára már elhomályosult hagyomány szerint a búcsúzó óév vagy a megöregedett és megújulásra kész anyatermészet megtestesülése.

Tartalom

I. Levelek (1991–2003)

A levelek

1. A Befana ajándéka

2. Az anyák varrónői