A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jane Austen: Emma

A mű eredeti címe: Emma

Szöveg: Jane Austen

Copyright © 1815 by Jane Austen

Hungarian Translation © Tomori Gábor

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Tomori Gábor

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Borítótervező: Magyari-Ésik Zsófia

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Nyomdai előkészítés: Hanák Katalin

ISBN 978-963-584-958-1

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

1.

Emma Woodhouse szemrevaló, okos és gazdag teremtés volt, amellett szerencsés természetű; kis híján huszonegy esztendeje élt a világon, kényelmes otthonában élvezve a lét örömeit, s aggodalomra vagy bosszankodásra ezalatt vajmi kevésszer talált okot.

Szerető és engedékeny apja két leánya közül ő volt a másodszülött, és igen fiatalon lett a ház úrnőjévé, miután a nővére férjhez ment. Az anyja olyan régen meghalt, hogy becézgetéseiről és csókjairól csupán halovány emlékek éltek benne; helyét egy kiváló asszony foglalta el nevelőnőként, akinek szeretete nem sokkal maradt el az anyjáé mögött.

Tizenhat évet töltött Miss Taylor a Woodhouse családban, nem is annyira nevelőnői minőségben, mint inkább a lányok barátnőjeként; igen szeretetteljes viszonyban volt mindkettejükkel, de főleg Emmával. Kettejük kapcsolatát inkább testvéri meghittség jellemezte. Miss Taylor, a maga szelíd vérmérsékletével, akkor sem volt képes megtiltani semmit, amikor még névlegesen nevelőnői feladatokat látott el; majd, amikor a tekintély árnyéka is tovatűnt, barátnők módjára, kölcsönös szeretetben éltek együtt; Emma azt tette, ami tetszett neki; Miss Taylor véleményét nagyra tartotta, ámde leginkább a sajátját tekintette irányadónak.

Emma helyzetének igazi bökkenője abból fakadt, hogy túlságosan is a saját kedve szerint járhatott el, és hajlott arra, hogy egy kissé túl sokat higgyen önmagáról; félő volt, hogy eme hátrányok sok örömére árnyékot vetnek majd. Ám ez a veszély egyelőre még olyannyira észrevétlen volt, hogy Emma semmiképpen sem gondolhatott rá balszerencseként.

Egyetlen csapást – egy enyhe csapást – szenvedett el, de egyáltalán nem valamiféle kellemetlen élmény formájában. Miss Taylor férjhez ment. Miss Taylor elvesztése volt Emma életében az első fájdalmas esemény. E szeretett barátnője esküvőjének napján fordult elő először, hogy tartósabban bánatos gondolatok foglalkoztatták. Miután az esküvő véget ért, és a násznép távozott, Emma apjával kettesben telepedett le az asztalhoz, és semmi remény nem volt arra, hogy harmadik személy tegye derűssé a hosszú estét. Az apja szokás szerint nekikészült, hogy alszik egyet ebéd után, Emma pedig nem tehetett mást, csak üldögélt, tűnődve a veszteségén.

Minden esély megvolt arra, hogy a házasságkötés boldogságot hoz a barátnője számára. Mr. Weston kifogástalan jellemű, tehetős, megfelelő korban lévő, kellemes modorú férfiú volt; Emma némi elégtétellel gondolhatta, hogy ő mindig is önfeláldozóan, nagylelkű barátnőhöz illőn óhajtotta és pártolta a frigyet, de azért mégiscsak gyászos hangulatban volt aznap délelőtt. Miss Taylor hiányát mindennap, minden órában érezni fogja. Felidézte hajdani kedvességét – a tizenhat év alatt tanúsított kedvességet és szeretetet –, miként tanította és miként játszott vele ötesztendős kora óta, miként szentelte minden erejét annak, hogy lekösse és szórakoztassa, amikor egészséges volt, és miként ápolta különféle gyermekkori betegségei során. Nagy hálával tartozott mindezért, de ha felidézte magában, milyen volt a kapcsolatuk az utolsó hét esztendőben, mennyire egyenrangúvá és tökéletesen fesztelenné vált a viszonyuk röviddel Isabella házasságkötése után, amikor egymásnak maradtak, még drágább, még bensőségesebb emlékek ébredtek benne. Olyan barátnő és társ volt, amilyen csak keveseknek adatik: intelligens, tájékozott, ügyes, gyengéd, aki jól kiismeri magát a család szokásaiban, osztozik annak összes gondjában, kiváltképp, ami Emmát illeti, Emma minden örömében, minden tervében – akivel minden gondolatát megbeszélhette, amint felötlött benne, és aki úgy szerette, hogy sosem talált benne hibát.

Hogyan viseli majd ezt a változást…? Igaz ugyan, hogy barátnője csupán fél mérföldre költözött tőlük, de Emma tudatában volt, hogy nagy a különbség egy fél mérföldre lévő Mrs. Weston és a házban élő Miss Taylor között, és jó természet ide, kényelmes otthon oda, most nagyon is felrémlett előtte a szellemi magány veszélye. Nagyon szerette az apját, ám ő nem volt számára társaság. Értelmes vagy játékos beszélgetéshez nem talált benne partnert.

A köztük meglévő tényleges korkülönbséget (márpedig Mr. Woodhouse már akkor sem volt fiatal, amikor nősült) jócskán fokozták az öregúr egészségi állapota és szokásai; mivel Mr. Woodhouse világéletében sokat betegeskedett, soha nem végzett szellemi vagy testi munkát, életvitele folytán sokkal idősebb volt, mint évei számát tekintve; és bár jó szívéért és barátságos természetéért mindenki szerette, képességei révén nem lehetett volna népszerű.

Emma nővére ugyan nem költözött különösebben messzire, miután férjhez ment, Londonban élt, csupán tizenhat mérföldnyire, de ahhoz túlságosan távol volt, hogy napi kapcsolatban legyenek; és Emma sok hosszú októberi és novemberi estét kényszerült egyedül átvészelni, mielőtt Isabella újfent karácsonyi látogatásra jött a férjével és a gyermekeikkel, és ismét megtelt a ház, ő pedig ismét kedvére való társaságban lehetett.

Highbury, ez a nagy és népes, már-már városszámba menő falu, melynek igazából Hartfield is része volt, dacára saját, tisztások és bokrok alkotta parkjának és nevének, nem szolgált számára egyenrangú társasággal. A településen Woodhouse-éknak volt a legnagyobb tekintélyük. Felnézett rájuk mindenki. Mivel az apja mindenkivel udvarias volt, Emma bővelkedett az ismerősökben, de egy sem akadt közöttük, aki akár csak fél napra Miss Taylor helyébe léphetett volna. Szomorúvá tette ez a változás, és Emma önkéntelenül csak sóhajtozott, lehetetlen dolgok után sóvárgott, mígnem, mivel az apja felébredt, kénytelen volt vidámságot erőltetni magára. Mr. Woodhouse lelki támogatást igényelt. Ideges ember volt, könnyen nekibúsult, szeretett mindenkit, akit megszokott, és viszolygott megválni tőlük; viszolygott mindenféle változástól. A házasság, mint a változás kiváltó oka, mindig ellenére volt; semmiképp sem tudott megbékélni még a leánya házasságával sem, és soha nem tudott szánakozás nélkül beszélni róla, jóllehet teljes mértékben szerelemből köttetett, most pedig még Miss Taylortól is meg kellett válnia; és szelíd önzésből, no meg mert sosem gondolta volna, hogy mások tőle eltérően vélekedhetnek, nagyon is hajlott a feltételezésre, hogy Miss Taylor éppoly szomorú, mint ők, és hogy sokkal boldogabb lenne, ha élete egész hátralévő részét Hartfieldben tölti. Emma mosolygott, és amennyire tőle telt, vidáman csevegett, hogy elvonja az apja figyelmét ezekről a gondolatokról, ám amikor a teát behozták, óhatatlan volt, hogy az apja pontosan megismételje, amit az ebédnél mondott.

– Szegény Miss Taylor…! Bárcsak megint itt volna. Milyen kár, hogy Mr. Westonnak őt jutott eszébe elvenni!

– Ezzel nem tudok egyetérteni, papa, egyszerűen nem tudok. Mr. Weston annyira szellemes, kellemes, kiváló ember, teljesen megérdemel egy jó feleséget… és nem várható el Miss Taylortól, hogy örökre velünk éljen, és elviselje az összes furcsa szeszélyemet, miközben saját háza is lehet.

– Saját háza! De hát mire jó az, hogy saját háza van? Ez háromszor akkora… És neked nincsenek is furcsa szeszélyeid, drágám.

– Milyen sokszor elmegyünk majd hozzájuk látogatóba, és ők is meglátogatnak bennünket! Mindig összejárunk majd! Nekünk kell kezdenünk, nagyon hamar meg kell látogatunk őket most, hogy összeházasodtak.

– Drágám, hogy menjek én el olyan messzire? Randalls annyira távol van. Félannyira sem tudnék elgyalogolni.

– Nem is, papa, eszembe sem jutott, hogy gyalogoljon. A kocsival kell mennünk, annyi bizonyos.

– A kocsival! De hát James nem szereti ilyen rövid útra befogni a lovakat… és hol lesznek szegény lovak, amíg mi vizitelünk?

– Be lesznek kötve Mr. Weston istállójába, papa. Tudja, ezt már mind elrendeztük. Mindent megbeszéltünk tegnap este Mr. Westonnal. Ami pedig Jamest illeti, nyugodt lehet, ő mindig örül, ha Randallsba mehet, mert ott szolgál a lánya. Nem is tudom, vajon elvisz-e bennünket valaha is máshová. Ezt ön intézte így, papa. Ön szerezte Hannának azt a jó helyet. Senkinek nem jutott eszébe Hanna, amíg ön meg nem említette… James annyira hálás önnek!

– Örülök is, hogy nekem eszembe jutott. Nagy szerencse, mert nem venném a lelkemre, hogy szegény James bármiképpen megbántva érezze magát, és biztos vagyok benne, hogy Hanna jól megállja a helyét szolgálóként; udvarias, nyájas modorú lány, nagyon jó véleménnyel vagyok róla. Valahányszor csak látom, mindig pukedlizik, és nagyon kedvesen megkérdezi, hogy vagyok, amikor pedig idehívtad varrni, megfigyeltem, hogy mindig rendesen csukta az ajtót, nem csapkodta soha. Biztosra veszem, hogy kitűnő szolgáló lesz, és szegény Miss Taylornak is nagy könnyebbség, hogy van körülötte valaki, akit megszokott. Valahányszor James átmegy a lányához látogatóba, tudod, Miss Taylor hall majd felőlünk. James majd elmondja neki, hogy vagyunk.

Emma nem sajnálta az erőfeszítést, hogy a társalgást eme vidámabb mederben tartsa, remélte, hogy egy kis ostáblázással sikerül majd tűrhetően eltölteniük az estét, és csak a saját bánatával kell foglalkoznia. Azonban alig vették elő az ostáblaasztalt, betoppant egy látogató, egyszeriben feleslegessé téve a játékot.

Mr. Knightley, ez az értelmes, harminchét-harmincnyolc esztendős férfiú nem csupán régi és bizalmas barátja volt a családnak, de mint Isabella férjének bátyját, egyszersmind különösen erős szál fűzte ahhoz. Nagyjából egy mérföldnyire lakott Highburytől, gyakran ellátogatott hozzájuk, és mindig szívesen látták, ezúttal pedig még a szokásosnál is inkább, hiszen egyenesen Londonból érkezett, a közös rokonaiktól. Néhány napi távollét után, estebéd tájban érkezett haza, és most azért sétált át Hartfieldbe, hogy elújságolja, mindenki jól van a Brunswick Square-en. Szerencsés fejlemény volt ez, s egy időre felélénkítette Mr. Woodhouse-t. Mr. Knightley szívélyes viselkedése mindig jót tett neki, és a „szegény Isabellá”-ra, valamint gyermekeire vonatkozó számos kérdésére nagyon is kielégítő válaszokat kapott. Ezt követően Mr. Woodhouse hálásan megjegyezte:

– Nagyon kedves öntől, Mr. Knightley, hogy ilyen későn kimozdult meglátogatni bennünket. Biztosan megviselte a gyaloglás.

– Egyáltalán nem, uram. Szép, holdfényes este van; és annyira enyhe az idő, hogy hátrább kell húzódnom ettől a nagy tűztől, ami önöknél ég.

– De biztosan nagy lucsokban és sárban jött. Remélem, nem fog meghűlni.

– Sárban, uram? Nézze meg a cipőmet. Teljesen makulátlan.

– Hát, ez igen meglepő, hiszen jó nagy eső volt nálunk. Borzasztó erősen esett egy félórán át, amíg reggeliztünk. Azt akartam, hogy halasszák el az esküvőt.

– Jut eszembe, még nem is gratuláltam. Tudom ám, mennyire örülnek mindketten, így hát nem siettem, a szerencsekívánsággal, de remélem, hogy azért rendben ment minden. Hogyan viselkedtek? Ki sírt a legtöbbet?

– Ó, szegény Miss Taylor. Szomorú ügy ez.

– Szegény Mr. és Miss Woodhouse, esetleg; de Miss Taylort tán csak nem mondhatjuk szegénynek! Nagyon megértem én önt és Emmát, de hát amikor a függés vagy függetlenség kérdéséről van szó…! Annyi mindenesetre biztos, hogy jobb egy embernek a kedvére tenni, mint kettőnek.

– Különösen, ha a kettő közül az egyik olyan szeszélyes, fárasztó teremtés – mondta Emma évődve. – Erre gondol közben, tudom én… és hogy mit mondana, ha apám nem volna itt.

– Úgy hiszem, kedvesem, nagyon is igazad van – mondta Mr. Woodhouse sóhajtva. – Tartok tőle, hogy olykor nagyon szeszélyes és fárasztó vagyok.

– Drága, becses papa! Tán csak nem jut eszébe, hogy önre gondoltam, vagy nem hiszi, hogy Mr. Knightley önre gondolt. Micsoda borzasztó ötlet! Ó nem, csakis magamra gondoltam. Mr. Knightley előszeretettel keresgél bennem hibákat, tudja… tréfából… tréfa az egész. Mindig azt mondjuk egymásnak, ami jólesik.

Mr. Knightley valóban egyike volt azon keveseknek, akik látták Emma Woodhouse hibáit, és ő volt az egyetlen, aki meg is mondta neki őket: és Emma, bár ez nem volt különösebben kedvére való, tudta, hogy az apjának még kevésbé lenne; igazán nem hagyhatta őt gyanakodni, hogy a lányát nem mindenki gondolja tökéletesnek.

– Emma tudja, hogy nem szoktam hízelegni neki – mondta Mr. Knightley –, de nem akartam én bántani senkit. Miss Taylor megszokta, hogy két személynek tegyen kedvére, most csak egynek kell kedvére tennie. Valószínű, hogy jól járt.

– Hát – mondta Emma, készséggel válasz nélkül hagyva a megjegyzést –, biztosan érdekli, milyen volt az esküvő, én meg szívesen elmesélem, ugyanis mind elragadóan viselkedtünk. Mindenki pontos volt, mindenki nagyon jól festett: senki nem hullajtott könnyeket, megnyúlt arcot alig lehetett látni. De nem ám, éreztük mind, hogy csupán fél mérföldre leszünk egymástól, és biztosan mindennap találkozunk majd.

– Ez a drága Emma mindent olyan jól visel – mondta az apja. – De azért tényleg nagyon bánkódik ám szegény Miss Taylor elvesztése miatt, Mr. Knightley, és biztos vagyok benne, hogy jobban fog neki hiányozni, mint gondolná.

Emma, egyszerre könnyezve és mosolyogva, elfordította a fejét.

– Lehetetlen is, hogy Emmának ne hiányozzék egy ilyen társ – mondta Mr. Knightley. – Ha ilyesmit tudnánk feltételezni róla, uram, nem szeretnénk oly nagyon, mint ahogy szeretjük; de hát tudja ő, hogy a házasság mennyire Miss Taylor javát szolgálja, tudja, mennyire helyénvaló dolog a Miss Taylor életkorában, hogy a saját otthonában állapodjék meg, mennyire fontos számára, hogy biztosítsa a kényelmes jövőjét, így aztán nem szabad öröm helyett bánatot éreznie. Miss Taylor minden barátjának örülnie kell, hogy ilyen szerencsésen ment férjhez.

– És arról megfeledkezett, hogy van még egy dolog, aminek örülhetek, méghozzá nem is akármi… hogy én magam hoztam tető alá ezt a házasságot. Tudja, négy évvel ezelőtt szántam el rá magam, és bármiért kárpótol, hogy sor került rá, és igazam lett, miközben oly sokan állították, hogy Mr. Weston soha nem fog újranősülni.

Mr. Knightley ezt hallván a fejét csóválta. Az apja szeretetteljesen így szólt:

– Ó, drágám, bárcsak ne közvetítgetnél házasságokat, és ne jósolgatnál, mert bármit mondasz, az mindig megvalósul. Kérlek, ne közvetítsél több házasságot.

– Megígérem, papa, hogy magamnak nem fogok, de másoknak igazán kénytelen vagyok. Ez a világon a legnagyszerűbb szórakozás! És ha egyszer ilyen sikert arattam, tudja… mindenki azt mondta, hogy Mr. Weston soha nem fog újranősülni. Ó, nem, kedvesem, Mr. Weston, aki oly régóta él özvegyi sorban, aki szemlátomást tökéletesen megvan feleség nélkül, aki mindig talál elfoglaltságot, vagy a városban akad dolga, vagy itt időzik a barátai körében, bárhová megy, mindig szívesen fogadják, mindig jókedvű… Mr. Westonnak az év egyetlen estéjét sem kell egyedül töltenie, ha nem akaródzik neki. Ó, nem, Mr. Weston biztosan nem fog újranősülni. Némelyek még arról is beszéltek, hogy ígéretet tett a feleségének a halálos ágyán, mások meg azt mondták, hogy a fia és a nagybátyja nem engedik. Mindenféle fennkölt butaságot összebeszéltek erről a témáról, de én nem hittem el belőle semmit.

Nagyjából négy évvel ezelőtt, aznap, amikor Miss Taylorral találkoztunk vele a Broadway Lane-en, ő pedig, mivel az eső szemerkélni kezdett, nagyon lovagiasan lerobogott és kölcsönzött számunkra Mitchell gazdáéktól két esernyőt, akkor határoztam el magamban a dolgot. Attól az órától fogva terveztem ezt a házasságot, és most, hogy ilyen sikert arattam, drága papa, nem gondolhatja, hogy abbahagyom a házasságközvetítést.

– Nem értem, mit tart „siker”-nek – mondta Mr. Knightley. – A siker erőfeszítést feltételez. Az idejét hasznos és szép tevékenységgel töltötte, ha az elmúlt négy esztendőben azért vetette latba az erejét, hogy tető alá hozzá ezt a házasságot. Méltó elfoglaltság is ez egy fiatal hölgynek! Ám ha a kegyed házasságközvetítése, amint nevezi, csupán annyit jelent, hogy tervezgette, hogy azt mondta magának üres óráiban, „úgy vélem, nagyon jó lenne Miss Taylornak, ha Mr. Weston feleségül venné őt”, és utóbb is mondogatta ezt magának időnként, amint feltételezem, akkor miért beszél sikerről? Hol a kegyed érdeme? Mivel büszkélkedik? Szerencsésen megsejtett valamit, csupán ennyit mondhatunk.

– És önnek még sosem volt része az örömben és diadalban, mely egy szerencsés sejtésből fakad…? Sajnálom önt… Okosabbnak gondoltam. Mert biztos lehet benne, hogy egy szerencsés sejtés soha nem csupán szerencse dolga. Mindig van benne egy kis tehetség. Ami pedig a gyarló „siker” szót illeti, amivel vitába száll, nem is tudom, talán nem teljesen alaptalanul vettem a számra. Ön ügyesen felvázolt két képet, de én úgy vélem, létezhet harmadik út a tétlenség és a mindenlébenkanálkodás között. Ha nem szorgalmaztam volna Mr. Weston nálunk tett látogatásait, ha nem bátorítom sokszor a magam szerény módján, ha nem hárítok el sok apró gondot, talán soha nem lett volna a dologból semmi. Úgy gondolom, elég jól ismeri Hartfieldet, hogy ezt belássa.

– Egy olyan egyenes, nyíltszívű férfira, mint Mr. Weston és egy olyan őszinte, értelmes nőre, mint Miss Taylor, nyugodtan rábízható, hogy elrendezzék a saját dolgaikat. Valószínűbb, hogy a beavatkozásával inkább önmagának ártott, semmint nekik segített.

– Emma soha nem gondol önmagára, ha másokkal jót cselekedhet – kapcsolódott be Mr. Woodhouse a beszélgetésbe, melyet csak részben értett. – De kérlek, drágám, ne közvetítsél több házasságot; csacska dolgok ezek, és fájdalmas módon felbomlasztják a családot az ember körül.

– Csak egyvalakinek, papa, csak Mr. Eltonnak. Szegény Mr. Elton! Maga szereti Mr. Eltont, papa… neki muszáj feleséget szereznem. Highburyben senki nincs, aki megérdemelné; és már itt van egy teljes éve, és oly kényelmesen berendezte a házát, szégyen lenne hagyni, hogy továbbra is agglegény legyen – és ma, amikor egymásba tette a kezüket, arra gondoltam, nagyon is úgy néz ki, mintha szeretné, hogy valaki neki is megtegye ugyanezt a szolgálatot! Igen jó szívvel gondolok Mr. Eltonra, és csakis így áll módomban szolgálatot tenni neki.

– Mr. Elton nagyon jóvágású fiatalember, meg kell hagyni, nagyon derék fiatalember, és én igazán nagyra tartom. De ha figyelmes akarsz lenni vele, drágám, kérd meg, hogy egyik nap jöjjön el hozzánk ebédre. Ez sokkal jobb lesz. Biztosra veszem, hogy Mr. Knightley is lesz kedves eljönni és találkozni vele.

– Szíves örömest, uram, bármikor – mondta Mr. Knightley nevetve –, és teljesen egyetértek önnel, hogy ez sokkal jobb lesz. Hívja meg ebédre, Emma, tegye eléje a hal és a csirke legjavát, de engedje, hogy maga válassza meg a feleségét. Higgye el nekem, egy huszonhat-huszonhét éves férfi képes gondoskodni magáról.