Kérdések és válaszok

Magyarország
a II. világháborúban

– részlet –

Bartha Ákos – Ignácz Károly – Kázmér László – Kerepeszki Róbert – L. Balogh Béni – Paksa Rudolf – Pécsi Tibor – Stark Tamás – Szécsényi András – Turbucz Dávid

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alapprogram és a Politikatörténeti Alapítvány támogatta

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette: Ignácz Károly és Paksa Rudolf

A kötet szerzői: Bartha Ákos (BÁ), Ignácz Károly (IK), Kázmér László (KL), Kerepeszki Róbert (KR), L. Balogh Béni (LBB), Paksa Rudolf (PR), Pécsi Tibor (PT), Stark Tamás (ST), Szécsényi András (SZA), Turbucz Dávid (TD)

Első kiadás, 2022
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 500 5
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© A szerzők

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

1 Mikor kezdődött a második világháború?

2 Mit tudott a magyar közvélemény a Molotov–Ribbentrop-paktumról?

3 Miért fogadtuk be a lengyel menekülteket?

4 Mi a különbség revízió és irredentizmus között?

5 Kinek volt jó a Felvidék visszacsatolása?

6 Mi a zsidó?

7 Öngyűlölő zsidó volt Hitler?

8 Antiszemita volt Horthy Miklós?

9 Mit gondoltak a német politikusok Magyarországról?

10 Kárpátalja vagy Ruszinszkó?

11 Hány magyar harcolt a finn függetlenségért?

12 Kiből lett katona?

13 Kik voltak a leventék?

14 Hogyan fogadta a magyar közvélemény a kezdeti német sikereket?

15 Siker volt Észak-Erdély visszavétele?

16 Minden magyar szélsőjobboldali náci volt?

17 Magyar–jugoszláv, két jó barát?

18 Mit tudunk Teleki Pál öngyilkosságáról?

19 Beszéltek Magyarországon az észak-afrikai hadszíntérről?

20 Ki akart itt revíziót, és milyet?

21 Partizánvadászat vagy etnikai tisztogatás volt Újvidéken?

22 Miért nem lett emigráns magyar kormány?

23 Meg lehetett tagadni a katonáskodást?

24 Mi volt a munkaszolgálat?

25 Kik (nem) bombázták Kassát?

26 A revízió miatt sodródott bele az ország a második világháborúba?

27 Gyors volt a Gyorshadtest?

28 Mit csináltak a sportolók a háború idején?

29 Elkerülhette volna Magyarország a háborúba lépést?

30 Miben volt első Kamenyec-Podolszkij?

31 Hogyan változott meg a belpolitika szerkezete a háború alatt?

32 Direkt hagyták az amerikaiak lebombázni Pearl Harbort?

33 Miért üzent hadat Magyarország az Egyesült Államoknak?

34 Tényleg biciklivel mentünk harcolni a Don-kanyarba?

35 Hogyan üzent a front?

36 Ágyútöltelékek vagy gyilkos megszállók?

37 Volt etnikai tisztogatás Észak-Erdélyben?

38 Mit mondhatott el a sajtó?

39 Hol vadászott medvére Horthy a háború alatt?

40 Hogyan működtek az egészségügyi és szociális intézmények a háború idején?

41 Mussolini vagy Bádog Leó?

42 Kölcsönkenyér visszajár?

43 Mikortól nem nyerhette meg a háborút Németország?

44 Hitleristák voltak a svábok?

45 Iskola a háborúban?

46 Hogyan élte meg a visszacsatolt területek magyar lakossága a háború éveit, majd azt, hogy ismét idegen uralom alá került?

47 Mi lett volna, ha nem hal meg Horthy István?

48 Beszélhetünk Kállay-féle hintapolitikáról?

49 A béke szigete volt Magyarország 1944-ig?

50 Miért nem állt ellen Magyarország a német megszállásnak?

51 Miért nem mondott le Horthy Miklós a német megszállás után?

52 Mit csinált a Gestapo Magyarországon?

53 Ki és mit tud(hat)ott a holokausztról Magyarországon?

54 Milyen volt a háborús propaganda?

55 Vetítettek amerikai filmet a magyar mozikban a háború alatt?

56 Kényszerből vagy önként vettek részt a magyarok a zsidók elpusztításában?

57 Minden zsidót Auschwitzba deportáltak Magyarországról?

58 Hogyan telt egy nap a lágerekben?

59 Milyenek voltak a háborús hétköznapok a hátországban?

60 Ki a felelős a magyarországi holokausztért?

61 Mit tettek az egyházak a háború alatt?

62 Kik a Világ Igazai?

63 Ellenállás? Mikor? Kivel szemben?

64 Volt zsidó ellenállás?

65 Hős vagy áruló volt Kasztner Rezső?

66 Holokauszt, soá, vagy vészkorszak?

67 Porrajmos vagy roma holokauszt?

68 Miért nem a Balkánon szálltak partra a szövetségesek?

69 „Az oroszok már a spájzban vannak”?

70 (Ki)ugrás a sötétbe?

71 Őrült volt Szálasi?

72 Nők új (háborús) szerepben?

73 Voltak Magyarországon partizánok?

74 Egyéni túlkapás volt a nyilasterror?

75 Második Sztálingrád volt Budapest ostroma?

76 Működött gázkamra Magyarországon?

77 Jártak hallgatók az egyetemekre a háború alatt?

78 Felszabadítás vagy megszállás?

79 Utolsó csatlós volt Magyarország?

80 A győztesek joga?

81 Mit tudunk a hadifogságba esett magyarokról?

82 Le kellett dobni az atombombát?

83 Mikor ért véget a háború?

84 Hány magyar áldozata volt a háborúnak?

85 Kik a magyarországi holokauszt leghíresebb áldozatai?

86 „Többen jöttek haza, mint ahányan elmentek”?

87 Hogyan kezdhették újra a holokauszt magyarországi túlélői?

88 Kialkudhattunk volna jobb békét?

89 Mi volt Magyarország és a környező államok második világháború utáni sorsa?

90 Miért nem vonták felelősségre Horthy Miklóst?

91 Miért csak a nácik bűneire emlékezünk, a kommunistákéra miért nem?

92 Hogyan veszett el a nemzeti vagyon kétötöde a háborúban?

93 Hogyan zajlott a háborús bűnösök felelősségre vonása?

94 Tényleg a győztesek írják a történelmet?

95 (S)zárszó?

96 Top 10 második világháborús film

Válogatott irodalom

Tematikus bontás

Hadtörténet

Nemzetközi helyzet és Magyarország

Revízió

Belpolitika

Társadalom

Zsidóság és holokauszt

Következmények és emlékezet

Mikor kezdődött a második világháború?

Hogy egy történetet honnan kezdünk mesélni, az attól függ, mit akarunk mondani vele. Aki a második világháború történetét Lengyelország 1939. szeptember 1-jei megtámadásával kezdi, az elsősorban (vagy kizárólag) a náci Németországot teszi felelőssé. Aki az 1939. augusztus 23-án megkötött Molotov–Ribbentrop-paktummal (➝2), az pedig a két totalitárius diktatúrát, Hitler és Sztálin imperializmusát okolja. Előbbi szemlélettel tekintett az eseményekre az úgynevezett antifasiszta történetírás, ami Magyarországon az államszocialista időszakban egyeduralkodó volt, majd az 1989-es rendszerváltás után visszaszorult. A két diktatúrát egyaránt okoló, úgynevezett antitotalitárius értelmezés Magyarországon a rendszerváltás után jelent meg, s a Terror Háza Múzeum megnyitása után terjedt el. Tankönyveinkben ma ez az értelmezés szerepel (➝91).

Külön nehézséget okozott a témával foglalkozó magyar történészeknek, hogy mit kezdjenek Magyarország háborús felelősségével. Az államszocialista történetírás a felelősséget teljes egészében a Horthy-korszak politikai és társadalmi elitje, erőszakszervei (hadserege és csendőrsége), illetve a háború végóráiban főszerephez jutó nyilasok nyakába varrta, a társadalom túlnyomó részét azonban felmentették a felelősségvállalás alól. Őket legrosszabb esetben a politikusok által félrevezetett állampolgároknak tekintették, mivel a kommunista párt nem akarta elidegeníteni magától az ország lakosságát. Ugyancsak – népszerűségére tekintettel – nem vonták felelősségre Horthy Miklóst sem a háború után (➝90).

Az antitotalitárius értelmezés hívei közt vannak, akik felvetik Magyarország felelősségét abban, hogy a revíziós sikerek elérése, majd megtartása érdekében önként csatlakoztunk a náci Németország területszerző háborújához (➝26), majd 1944-ben a holokausztban is önként – és túlteljesítve – vettünk részt (➝56). Létezik azonban olyan antitotalitárius értelmezés is, amely megpróbálta Magyarországot a két nagy diktatúra agressziójának ártatlan áldozataként beállítani, s ezzel tagadni vagy kisebbíteni a magyar állam és társadalom felelősségét a háborúval és a holokauszttal kapcsolatban. E nézet megjelenítéséért vált botránykővé a 2014-ben, a budapesti Szabadság térre felállított „német megszállás áldozatainak” emlékműve.

Mindezekkel a különböző értelmezésekkel a legfőbb történeti probléma az, hogy a tények egy részét nem veszik figyelembe. Például azt, hogy már 1939 előtt voltak fegyveres konfliktusok és területi megszállások Európában (pl. az Anschluss, Csehszlovákia feldarabolása és megszállása, ➝17), de a Távol-Keleten még korábban: Japán 1931-ben szállta meg Mandzsúriát. Érdemes tehát inkább a nemzetközi kapcsolatok alakulása felől közelíteni a kérdést, s azt vizsgálni, kik és mikortól törekedtek a status quo felrúgására, és járultak ezzel hozzá a feszültség fokozódásához. Ekkor azt láthatjuk, hogy a diplomáciai konfliktusok, a békeszerződések előírásainak megszegései, a kilépés a béke fenntartására létrehozott nemzetközi szervezetből, a Nemzetek Szövetségéből, a revíziós propaganda (➝4), a terület-visszafoglalások fokozták a nemzetközi helyzetet. Így előbb helyi fegyveres konfliktusok robbantak ki, majd több országot érintő háborúk, amelyek végül világháborúvá szélesedtek. Ha így tekintünk a történtekre, akkor minden olyan országot felelősnek kell tartanunk a világháborúért, amely nem a béke fenntartására, hanem ellenkezőleg, a status quo erőszakos megváltoztatására és a határok újrarajzolására törekedett: a tengelyhatalmakat (Németországot, Olaszországot, Japánt), a Szovjetuniót, Magyarországot, Bulgáriát.

Egyes történészek még ennél is szélesebb perspektívát adnak a történetnek. Úgy érvelnek, hogy valójában a 20. század első fele egyetlen hosszú háborúnak tekinthető, ahogy például a 17. század első felében „harmincéves háborúról”, vagy az Anglia és Franciaország között a középkorban vívott „százéves háborúról” beszélünk. Ezekben sem volt folyamatos a fegyveres hadviselés: háborús időszakok és békésebb periódusok váltották egymást. Néhány száz év múlva, ha foglalkoznak majd vele egyáltalán, vélhetően ugyanígy egy elhúzódó hosszú háborúnak tekintik majd a 20. század első felének „európai háborúját”, amely eredetileg az európai gyarmatosító birodalmak versengéséből robbant ki, végül azonban ezen európai birodalmak nemzetállamokra való széteséséhez, a gyarmatok függetlenné válásához és Európa világhatalmi dominanciájának eltűnéséhez vezetett. (PR)

Mit tudott a magyar közvélemény a Molotov–Ribbentrop-paktumról?

Az ún. Molotov–Ribbentrop-paktumot, vagy más néven a német–szovjet megnemtámadási szerződést, 1939. augusztus 23-án Vjacseszlav Molotov szovjet és Joachim von Ribbentrop német külügyminiszterek írták alá Moszkvában. Alig kilenc nappal később, szeptember elsején a Harmadik Birodalom megtámadta Lengyelországot, szeptember 17-én pedig a Szovjetunió tette ugyanezt. A közel egymillió fős lengyel hadsereg magára maradt, annak ellenére, hogy Franciaország és az Egyesült Királyság hadat üzent Németországnak. A Magyar Királyság nem csatlakozott a Lengyelország elleni hadjárathoz, sőt – Berlin neheztelése ellenére – több tízezer menekültet be is fogadott (➝3), akik a Kárpátalja 1939 márciusában történt megszállása (➝10) óta létező magyar–lengyel közös határszakaszon keresztül érkeztek az országba.

Sztálin csak azért kötött paktumot Hitlerrel, mert a nyugatiakkal nem tudott megegyezni, pedig két nappal korábban még a szövetségesek diplomatái tárgyaltak vele. A megállapodás előzményeként említhetjük a német birodalom terjeszkedési szándékát, amelyet a nyugatiak a Szudéta-vidék 1938. szeptember 29–30-i átadásával sem tudtak kielégíteni. Miután 1939 márciusában Csehszlovákia eltűnt a térképről, a berlini, párizsi és londoni diplomácia versenyt futott Moszkva barátságáért, ami pusztán azon múlt, hogy ki tud kedvezőbb ajánlatot tenni Sztálinnak. A szövetségesek lényegében olyan szerződést kívántak kötni, amelyben egy nyugati háború esetén a szovjeteknek hátba kellett volna támadni a németeket, a nyugatiak ellenben nem akartak hasonló módon elköteleződni. Hitler viszont bőszen ígért más országok területeiből a szovjeteknek. A későbbi amerikai külügyminiszter, Henry Kissinger találóan a „Stalin’s Bazaar” (sztálini bazár) névvel illette ezt a versenyfutást.

A mindössze két oldal terjedelmű paktum hét megállapodást tartalmazott, amelyek kimondták, hogy a két szerződő hatalom egymás irányába oly mértékben semleges, hogy még a másik ellenségét sem támogatják semmilyen módon (I., II. és IV. cikkek). Vállalták, hogy rendszeresen egyeztetnek egymással (III. cikk), és ha bármilyen probléma felmerülne közöttük, azt mindenképpen békés, diplomáciai úton fogják rendezni (V. cikk). A szerződést tíz évre kötötték (VI. cikk). Az utolsó (VII.) cikkely formális jellegű volt: a felek vállalták, hogy az aláírt dokumentumokat mihamarabb kicserélik és megerősítik, bár a szerződés már az aláírás napján automatikusan hatályba lépett.

A magyar közvélemény szinte valós időben értesült az eseményekről. A Magyar Nemzet már augusztus 22-én címoldalon számolt be a meglepő eseményekről: „A száznyolcvan fokos megfordulást Ribbentrop német külügyminiszter Moszkvába induló repülőgépe jelzi.” Ez utalás volt a Szovjetunió-ellenes antikomintern paktumra, amelyhez a Magyar Királyság 1939. február 24-én csatlakozott, és amelyhez képest a szovjetekkel kötött megállapodás valóban 180 fokos fordulatot jelentett. A külvilág, így a magyar közvélemény előtt is csak a megnemtámadási és a kereskedelmi szerződés vált ismertté; a titkos záradék, amelyben Kelet-Európát érdekszférákra osztották, teljesen rejtve maradt. A paktum azonban még a titkos részek nélkül is világszenzációnak számított. A Magyar Nemzet azzal is foglalkozott, hogy a fordulatnak még a német nemzetiszocialisták is örülnek, mert azt remélik, hogy Danzig kapcsán a lengyeleket ezzel rá lehet bírni a békés területrendezésre. Bismarckra hivatkozva úgy értékelték, hogy visszatért a németek és az oroszok évszázados békés egymás mellett élésének hagyománya. A cikk kiemelte, hogy a nyugati sajtó értetlenül áll a megegyezés előtt. Bár több napilap is azt feltételezte, hogy Sztálin ezt bizonyosan nem anélkül tette, hogy valami ellenszolgáltatást várt volna érte, de ezek csupán találgatások maradtak. A magyar lapok egy héten belül a szerződés teljes szövegét közölték, természetesen a titkos záradék nélkül.

A két hatalom megegyezése teljesen felborította a nemzetközi kapcsolatokat. A magyarországi szélsőjobboldal egyik szócsövének számító Magyarság című napilap 1939. szeptember 22-én „a német diplomáciai művészet legteljesebb győzelmének” titulálta a megállapodást.

Összességében a paktum mind Hitlernek, mind Sztálinnak előnyére vált. Hitler számára a legfontosabb eredmény, hogy Moszkva nem lépett szövetségre a nyugatiakkal, így a németek elkerülték az első világháborúhoz hasonlóan két fő fronton vívott háborút. Sztálin is előnyökre tett szert a paktum révén, hiszen értékes területeket nyert, amelyek elfoglalása a Barbarossa hadműveletek (1941. június 22., ➝27) idején súlyos időveszteséget okozott a németeknek. A német–szovjet paktum következtében a japán kormány is kényszerhelyzetbe került, 1939. szeptember 15-én alá kellett írnia a Halhin-Golnál keletkezett konfliktus megszüntetéséről szóló egyezményt a Szovjetunió és a Mongol Népköztársaság képviselőivel (Japán 1939. május 28-án indított támadást a szovjetek által támogatott Mongólia ellen, annak érdekében, hogy bábállamot hozzon létre a Mongol Népköztársaságból). Legnagyobb vesztese a paktumnak Franciaország volt, aki a kontinensen egyedüli ellenfele maradt a Német Birodalomnak. (KL)

Miért fogadtuk be a lengyel menekülteket?

„Polak, Węgier, dwa bratanki”, azaz „lengyel, magyar, két jó barát” – hangzik a két nép történelmi barátságát példázó mondás. Különösen igaz volt ez 1939 őszén és az azt követő néhány évben, amikor több tízezer lengyel menekültet – katonákat és civileket – fogadott be Magyarország, és nyújtott számukra menedéket. Ez figyelemre méltó, humánus és bátor tett volt a Teleki-kormány részéről, mivel emiatt saját szövetségesével, a náci Németországgal vállalt diplomáciai konfliktust, így ebben a kérdésben közvetve a tengelyhatalmak ellen harcoló nyugati szövetségesek mellé állt. Mi motiválta a lengyel menekültek befogadását 1939 szeptemberében? Egyrészt hatalmi érdekből hozott politikai döntés volt, amely megfelelt a kormány általános külpolitikai vonalvezetésének, másrészt morális indokok is közrejátszottak. A Teleki-kormány már 1939 tavaszán arra az elhatározásra jutott, hogy tengelybarát politikája ellenére nem vesz részt a várható német–lengyel háborúban, és egy általános konfliktusban semlegességre fog törekedni. Ennek megfelelően 1939. szeptember 10-én a magyar vezetés – miután kikérte Mussolini véleményét – visszautasította az előző nap benyújtott német kérést, hogy a Lengyelország elleni hadjárata során – csapatszállítások céljából – Berlin igénybe vehesse a Kassától a lengyel határig húzódó vasútvonalat. Telekinek és Horthynak az volt az álláspontja, hogy Magyarország nemzeti becsületével nem fér össze a kérés teljesítése. Ez lengyel szempontból is jelentős lépés volt, mivel így a közös magyar–lengyel határszakasz magyar kézen maradt, és ezáltal lehetségessé vált, hogy a menekültek bejussanak Magyarországra. Szeptember 18-án, a Lengyelország elleni szovjet támadás másnapján a miniszterelnök és Keresztes-Fischer Ferenc belügyminiszter utasította a határőrséget, hogy engedjék be a lengyel menekülteket. Az első menekültek azonban már ezt megelőzően, szeptember 10-én átlépték a magyar határt, és számuk igen gyorsan növekedett. Pontosan nem tudjuk megállapítani, hány lengyel menekültet fogadott be Magyarország 1939 őszén: egyes számítások szerint 60–80 ezer személyt, más becslések szerint a számuk elérte a 140 ezret is. Nagyon sokan közülük a magyar hatóságok tudtával, sőt beleegyezésével továbbutaztak Jugoszlávián keresztül Franciaországba, hogy csatlakozzanak az ott újjászervezett emigráns lengyel hadsereghez, és részt vegyenek a náci Németország elleni küzdelemben. A továbbutazók 1940 májusáig elhagyták Magyarországot, s ezután mintegy 20 ezer katonai és polgári menekült maradt az országban.

A katonák és a civilek ügyeit kezdetektől fogva külön kezelte a kormányzat. Az előbbiek ügyeivel a Honvédelmi Minisztériumban először a Baló Zoltán, majd az Utassy Loránd ezredes által vezetett XXI. ügyosztály foglalkozott. A polgári menekülteket a magyar jogszabályok értelmében rendőri felügyelet alá kellett volna helyezni, ettől azonban a magyar kormány eltekintett. Ügyüket szociális kérdésként kezelték, a Belügyminisztérium IX. szociális és szegényellátási osztálya gondoskodott róluk, amelynek keretében id. Antall József irányította a lengyel menekültek ellátását, amelyben a magyar állam mellett jelentős szerepet vállaltak a különféle társadalmi szervezetek és az egyházak is. A kezdetben Balatonzamárdiban, majd 1941 őszétől Balatonbogláron működő lengyel gimnáziumnak, a korabeli Európa egyetlen lengyel tannyelvű középiskolájának legfőbb szervezője Varga Béla balatonboglári plébános, kisgazdapárti országgyűlési képviselő volt.

A magyar közvélemény túlnyomó többsége rokonszenvvel fogadta a lengyel menekülteket, és megsegítésükre gyűjtéseket, társadalmi segélyakciókat szerveztek. Az irántuk tanúsított széles körű szimpátiában a közös történelmi emlékezet mellett szerepet játszott a legyőzöttekkel való együttérzés, a hazájukat kényszerből elhagyók iránti szolidaritás is. A magyar kormány ezt a közhangulatot is tekintetbe vette, amikor befogadta a lengyel menekülteket. A nagypolitikai érdekekhez való igazodás – „jó pontok” szerzése az angolszász nagyhatalmaknál, valamint a nyugati közvélemény megnyerése – egybeesett a humanitárius szempontokkal és a két nép történelmi barátságát szem előtt tartó megfontolásokkal. Mindez együttesen eredményezte, hogy Magyarország igazi mentsvár legyen több tízezer lengyel polgári és katonai menekült számára a német megszállásig (➝50), amikor is elkezdődött nyílt üldözésük, vezetőik letartóztatása és kivégzése. (LBB)

Mi a különbség revízió és irredentizmus között?

Sokan nem tudják, mi a különbség a két fogalom között, ami nem csoda, mert nemcsak a közbeszédben, de a szakirodalomban is sokszor egybemosódik a kettő. Mindennek megértéséhez vissza kell nyúlnunk a történeti Magyarország felbomlásához. Az 1920. június 4-én aláírt trianoni békeszerződéssel Magyarország visszanyerte négyszáz éve megszűnt függetlenségét, viszont elveszítette területének kétharmadát (282 870 négyzetkilométerből 93 073 négyzetkilométer), lakosságának pedig több mint a felét (18 264 533 lakosból 7 990 202 fő).

E veszteségeket a korabeli nyilvánosság – amely nem feltétlenül esett egybe a lakosság véleményének egészével – sokkoló traumaként, „második Mohácsként” értékelte. Több millió embert egyéni életlehetőségeiben érintett negatívan, másokat nemzeti identitásukban sértett a döntés. A két világháború között ezért mind politikai, mind társadalmi szinten viszonyulni kellett a békeszerződés gazdasági, társadalmi következményeihez a „megcsonkított” országban. Ezt mutatja az ország kezdetben szűk mozgástérre korlátozódó, az 1930-as évektől egyre határozottabb külpolitikai útkeresése, a revízió érdekében tett diplomáciai lépések, valamint az ehhez kapcsolódó állami nemzetközi propaganda, az újabb és újabb revíziós tervek megjelenése. Végül, de nem utolsósorban jele volt a békeszerződés elsöprésének igényéből fakadó magyarországi kultusz(ok) burjánzása is. Trianon tehát a Horthy-kori Magyarország egyik központi kérdésévé vált. A politikai elit hamar belátta, hogy a „szent istváni” határokat visszaállítani – az integrális revízió – nem lehetséges, részleges eredmények pedig csak nagyhatalmi támogatással érhetőek el. A mindenkori magyar politikai elit és a kormány ugyanis – mint 1920 óta mindig – kis lépésekben, a határok diplomáciai úton történő, lehetőség szerint békés eszközökkel végbemenő részleges revíziójában (a latin revisio – felülvizsgálat – szó nyomán) gondolkodtak. Részleges területi revízióra 1938 és 1941 között ily módon nyílt lehetőség (➝20).

A terület-visszacsatolások nem elégítették ki a közvéleményt; tovább erősítették a trianoni békeszerződésben lefektetett határok megváltoztatásába vetett hitet. A kormányok sem ekkor, sem korábban nem tették világossá, hogy a „szent istváni” országterületet visszaállítani sosem lesz lehetséges, így hozzájárultak a trianoni trauma fenntartásához. A sajtó véleményformálói mit sem tudva az óvatoskodó revíziós tervekről, részben az előző két évtized kudarcaitól fűtve a továbbra is elfogadhatatlanul igazságtalannak ítélt állapotok radikális megváltoztatásának célját hangoztatták. A történeti Magyarország területének akár fegyveres úton való visszaszerzését, megváltását (közvetlenül az olasz irredento – meg nem váltott kifejezés nyomán ezt jelöljük irredentizmusnak) követelték, függetlenül az ott élő magyarság létszámától és arányától. Mind a revízió, mind az irredentizmus áthatotta a közhangulatot. Míg az előbbi a diplomácia és a külpolitikai tervek szintjén jelentkezett, utóbbi egyesületek, szervezetek, magánszemélyek akcióiban, a Trianon-ellenesség kultuszában öltött testet. Az irredentizmust továbbá a nemzetiségekkel és a Trianonért bűnbaknak kikiáltott zsidósággal szemben kirekesztő, ellenséges megnyilvánulások is jellemezték, ezáltal részévé vált a jobboldali gondolkodásnak. Az irredenta kultusz burjánzó elemei az iskolai versektől a minden települést ellepő szoborállításokon, köztérelnevezéseken át a használati és dísztárgyakig áthatották a mindennapokat is, sajátos lenyomatát adva a Horthy-kori társadalom mentális állapotának.

A politikai pártok az 1930-as évek végéig platformtól függetlenül a revízió támogatói voltak, a kormánypárt pedig sokszor bátorítólag szemet hunyt a céljainak megágyazó irredenta kultusz felett is. A háború alatti politikai átalakulás ebben is változást hozott: az apróvá zsugorodó liberális pártok mellett a szociáldemokraták és a háborúellenes platform (➝31) reprezentánsai eltávolodtak a revíziós gondolattól. Ennek két oka volt: egyrészt az, hogy a világháború sodrában, a magyar hadba lépés (➝26) után újabb területi követeléseket megfogalmazni eleve nem volt időszerű, különösen nem az ország számára egyre kedvezőtlenebb viszonyok közepette. Másrészt a liberális, szociáldemokrata és konzervatív csoportok egy háború utáni új politikai rendszerben gondolkodtak, amely alapvetően elutasította a nacionalista gondolkodást. Egyes irredenta elképzeléseket viszont a magyar nemzetiszocialisták továbbra is evidenciában tartottak, amikor azonban ezt hatalomra jutásukkor, 1944 tavaszán napirendre tűzhették volna, az ország német függés alá került, a területvédő harcok pedig számukra is marginálissá tették a sokáig kormánypolitika irányvonalát is megszabó revizionista elveket. (SZA)

Kinek volt jó a Felvidék visszacsatolása?

A hitleri Németország előretörése nyomán az 1930-as évek második felében radikálisan megváltoztak az európai nagyhatalmi viszonyok. Összeomlott a versailles-i békerendszer, és az első Csehszlovák Köztársaság nem egészen fél év alatt teljesen felbomlott. A Szudétavidéket Németország az 1938. szeptember 29-i müncheni egyezmény értelmében elcsatolta, Szlovákia pedig október 6-án önálló, majd 1939. március 14-én független állam lett. Cseh- és Morvaországot másnap megszállta a német hadsereg, és Cseh Protektorátus néven a Német Birodalomhoz csatolta. A két világháború közötti magyar revíziós külpolitika (➝4, ➝20) első nagy sikerét, a Felvidék déli szegélyének visszaszerzését elsősorban ez a megváltozott nemzetközi helyzet tette lehetővé. A müncheni egyezmény záradéka ugyanis úgy rendelkezett, hogy a magyar–csehszlovák területi vitára a két fél közvetlen tárgyalásokon találjon megoldást három hónapon belül. Sikertelenség esetén a négy európai nagyhatalom újabb döntésére volt kilátás. Mivel az 1938. októberi komáromi magyar–szlovák tárgyalások eredménytelenül végződtek, Franciaország és Nagy-Britannia pedig érdektelenséget nyilvánított az ügyben, német–olasz döntőbíráskodásra került sor: Ribbentrop német és Ciano olasz külügyminiszter 1938. november 2-án a bécsi Belvedere-palotában meghozta az ún. első bécsi döntést. Ennek értelmében visszakerült Magyarországhoz az autonóm Szlovákia déli része Kassa, Munkács, Ungvár városokkal együtt. A mintegy 11 927 négyzetkilométernyi terület valamivel több mint egymillió lakosának még az 1930-as csehszlovák népszámlálási adatok szerint is az abszolút többsége (59%-a) magyar volt, az 1938 végén megejtett magyar összeírás pedig 879 ezer magyart (84,4%) és 123 ezer szlovákot (11,9%) mutatott ki. Az új határvonal, kevés kivételtől eltekintve, a magyar–szlovák nyelvhatárt követte, és etnikai korrektségéhez nem fért kétség.

A felvidéki magyarság nagy többsége kitörő lelkesedéssel fogadta a húsz évig tartó csehszlovák korszak végét és az „anyaországhoz” való visszatérést. Gyorsan kiderült azonban, hogy a két világháború közötti, viszonylag demokratikus Csehszlovákiában szocializálódott felvidéki magyarok sok kérdésről másként gondolkodnak, mint az anyaországiak. A helyi magyar társadalom belső demokráciáját, nagyobb szociális érzékenységét és erősebb közéleti elhivatottságát jelképező ún. „felvidéki szellem” és az „úri Magyarország” találkozásából számos konfliktus adódott. A felvidéki magyarok közül sokan egyfajta társadalmi visszalépésként érzékelték az új viszonyokat. Márai Sándor kassai tapasztalataira hivatkozva írta, hogy „nemcsak az elszakított országrész tért haza Magyarországra, hanem visszatért a »méltóságos úr« is a Felvidékre, […] a hajbókolós köszöngetés divatja, a »kérlek alássan« és az »alázatos tisztelettel« udvariaskodó magyar társadalmi divat.” A szlovákiai magyarokat az anyaországból odahelyezett hivatalnokok egy része a cseh demokráciától és a kommunizmustól megfertőzött közösségként kezelte. Kétségtelen, hogy a baloldali politizálásnak komoly tradíciói voltak a Felvidéken. Annak ellenére, hogy 1938 előtt a kommunisták következetesen kitartottak magyarságuk mellett, a visszacsatolás után mégis illegalitásba kényszerültek és üldözték őket. A felvidéki magyarok ráadásul megalázó nemzethűségi igazoláson estek át, ha köztisztviselői vagy közalkalmazotti állásra pályáztak.

Szlovák részről a megdöbbenés, a keserűség és a harag dominált az első bécsi döntés kihirdetését követően. „Mindent elvesztettünk” – jelentette ki november 2-án Jozef Tiso, az autonóm szlovák kormány elnöke. A cseh és a szlovák lakosság nagy része nemzeti tragédiaként élte meg a terület Magyarországhoz csatolását, ezért sokan közülük elmenekültek. A magyar honvédség bevonulásával egyidejűleg bevezetett, mintegy másfél hónapig tartó katonai közigazgatás idején több szlovákellenes intézkedést hoztak – így például beszüntették a szlovák nyelv használatát a hivatali életben, eltávolították a szlovák nyelvű feliratokat –, és elkezdték kiutasítani az 1918 után betelepített cseh és morva telepeseket. Hasonlóan intoleráns magatartást tanúsított a szlovák területen maradt kisebbségi magyarokkal szemben az autonóm szlovák kormány is (➝42). A polgári közigazgatás életbeléptetését követően a szlovák lakosság helyzete valamelyest konszolidálódott ugyan, de panaszaik nagy része továbbra is jogos volt. (LBB)

Mi a zsidó?

Mélyebben megvizsgálva a kérdést azzal szembesülünk, hogy egyáltalán nem egyszerű rá válaszolni. Egy könyvben, amely a második világháborúval foglalkozik, először tisztáznunk kell azt, hogyan határozta meg a zsidó fogalmát a magyar törvényhozás az úgynevezett zsidótörvényekben (1938 és 1944 között). Először csupán a zsidó vallás gyakorlóira (1938), majd ezek gyermekeire és unokáira (1939) is kiterjedt a törvény hatálya, még akkor is, ha az érintett személyek már nem voltak zsidó vallásúak (1941). Ezek alapozták meg azokat a rendelkezéseket, amelyek alapján a zsidónak minősített magyarokat teljesen megfosztották jogaiktól, majd deportálták és meggyilkolták (➝56). Az állami megbélyegzés egészen a második világháború végéig tartott. A továbbiakban az olvasóval közösen szeretnénk elgondolkozni a következő kérdésen: Mi a zsidóság? Vallás, nemzetiség vagy valami más?

A zsidóság vallás. Az első monoteista vallás, amelyből kinőtt a kereszténység, és az iszlám is merített belőle. Alapeleme a Tóra, azaz a mózesi törvény 613 parancsa, illetve a Messiásra való várakozás. A zsidó vallás építőkövei maga Izrael népe (héberül: ám) és Izrael földje (héberül: Erec Izrael), valamint a jeruzsálemi zsidó Szentély a Templom-hegyen (amely ma már nem áll). A vallást a mindennapokban a talmudi bölcsességeken alapuló halacha (életvezetés) gyakorlásán keresztül élik meg a hívek; ez sok szabályból áll, amiben a mindennapok keretei mutatkoznak meg. A zsidó vallásgyakorlat fontos alkotóeleme a rituálisan tiszta étkezés, a kóserség. Magyarországon a zsidó vallást hivatalosan izraelitának nevezik, így zsidó vallású honfitársaink izraelita vallású magyarok.

A zsidóság nemzetiség. Nem csupán vallásos emberek zsidók; így van ez a felvilágosodást követő emancipáció korától kezdve (a 19. század elejétől). Miután az emberi jogokat megfogalmazták, és a kiépülő polgári államok a területükön élők számára a legkülönfélébb jogokat biztosították, már nem volt akkora jelentősége, hogy kinek mi a vallása, hiszen a jogok mindenkit megillettek. A zsidók egy része az asszimiláció útjára lépett. Ez nem csupán a külsőségekben való változást jelentette. Voltak, akik fokozatosan elhagyták a vallást, esetleg egy ideig még megtartva bizonyos szokásokat, ünnepeket, amelyek az identitásuk megőrzését segítették. Ők tulajdonképpen csak kulturális értelemben voltak zsidók. Voltak, akik teljesen leszámoltak zsidó identitásukkal, és vallástalanná váltak, de az is előfordult, hogy fordulatukat azzal fejezték ki, hogy valamelyik keresztény felekezethez csatlakoztak. Voltak olyanok is a zsidók között, akik kettős identitással bírtak: nemzetiségileg a befogadó országhoz, vallásilag a zsidósághoz tartozónak gondolták magukat.

A zsidóság sorsközösség. A holokauszt során, vallástól függetlenül, mint „fajt” üldözték a zsidókat. A sorsközösség azt jelentette, hogy valaki akkor is vállalta identitását, ha eltagadhatta volna – Radnóti Miklós magyar költőnek tartotta magát, mégis vállalta az üldözöttekkel való sorsközösséget (➝24, ➝85). Lett volna lehetősége menekülni, de nem tette. Ugyanígy Szerb Antal is (➝76), akit megmentettek volna az erődítő kényszermunkától, de nem akarta otthagyni a barátait. A holokauszt jól példázza, hogy zsidónak lenni sokszor mások döntése. Megtörténhet, hogy kívülről bélyegzik az embert zsidónak, noha ő már rég nem így tekint önmagára – a magyarországi zsidóellenes törvénykezés eredményeképpen százezer olyan ember vált hirtelen „zsidóvá”, akik már nem tartották magukat annak.

Mit jelent tehát, ha valaki zsidó, zsidónak vallja magát? Vallást, nemzetiséget, sorsközösséget, mások döntését? A holokauszt-túlélő Vágó Vera szavaival: „Zsidónak lenni egy szerencsés pech.” (PT)

Öngyűlölő zsidó volt Hitler?

És szobafestő is volt? Nem. Hitlernek voltak ugyan művészi ambíciói, és szeretett volna a bécsi Képzőművészeti Akadémián festészetet tanulni; felvételizett is, de a bizottság elutasította, mert képei nem feleltek meg a kor modernista elvárásainak. Mivel az épületek ábrázolásában kiemelkedően tehetséges volt, az építészet felé tanácsolták. Az első világháború előtti bécsi éveiben tájképeket és zsánerképeket festett (egyébként egy magyarországi származású zsidó kereskedő alkalmazottjaként), és ezek értékesítéséből tartotta fenn magát. Az is szóbeszéd, hogy a sikertelen felvételi miatt vált antiszemitává, de ennek semmi alapja nincs, hiszen szakmai okokból utasították el. Arról viszont, hogy valaha szobafestő lett volna, semmi információnk nincs. Hacsak nem Jean Effel két karikatúrája, amelyet 1938-ban készített arról, ahogyan Hitler szobafestőként átfesti Európa térképét.

Nézzünk néhány további legendát a II. világháborúból: a zsidó Hitlerről, az áldozatok testéből készült mindennapi használati tárgyakról és hírhedt történelmi szereplők származásáról.

Felmerült, hogy Adolf Hitler öngyűlölő zsidó volt. Akivel 1910 körül Bécs utcáin szembejött Hitler, az úgy gondolhatta, hogy egy ortodox zsidóval találkozik. Ebben az időben egy hosszú, fekete kölcsönkabátot és rozzant kalapot viselt. Haja zilált és nyíratlan volt, lelógó tincsei akár pajesznak is tűnhettek. Ebben az időben ritkábban volt alkalma borotválkozni, ezért szakálla is volt. De nem ez volt a szóbeszéd szikrája. Hitler édesapja, Alois Hitler (eredetileg Schicklgruber, majd Hiedler) házasságon kívüli kapcsolatból született. Hitler apai nagyanyja szolgálóként dolgozott, és így esett teherbe. A gyermeket végül későbbi férjének fivére nevelte fel, feltehetőleg ő volt a biológiai apa. A zsidó nagyapa legendáját a kivégzése előtt álló náci, Hans Frank terjesztette el 1946-ban. Azt állította, hogy Hitler nagyanyja Grazban egy Frankenburger nevű zsidó családnál szolgált, és itt esett teherbe. Ezt a tényt azonban a grazi levéltári, anyakönyvi források és a szakirodalom is cáfolja. Hitler tehát nem volt öngyűlölő zsidó.

Mi a helyzet az emberbőrből készült lámpabúrával? Nos, a buchenwaldi tábor parancsnokának felesége, Ilse Koch, akinek gonoszságáról egyöntetűen szólnak a túlélők visszaemlékezései, valóban vadászott a különleges tetoválásokkal rendelkező foglyokra. A túlélők (köztük Jorge Semprún író) elbeszéléséből kiderül, hogy kiválogatta ezeket a foglyokat, méreginjekcióval megölette, a tetoválásokat kivágatta a holttestek bőréből, és ezekkel boríttatta az olvasólámpáit. A tábor felszabadítása után készült filmben a szobájában több tetovált bőrdarab látható, két zsugorított koponya, amelyeket papírnehezéknek használt, és egy olvasólámpa, amelynek búrája bőrből készült, ez utóbbiról azonban bebizonyosodott, hogy nem emberi bőr. „Gyűjteménye” jól illusztrálja, hogy a táborok lakói (➝58) milyen mértékben kiszolgáltatottak voltak az őrszemélyzetnek.

Egy további makacs legenda, hogy az áldozatokból szappant készítettek. Ráadásul már az első világháború során elterjedt: az antant propagandistái azt sugallták, hogy a németek a halottaik zsiradékából szappant főznek. Ezeken a Birodalmi Iparizsír Ellátóközpont (Reichsstelle für Industrielle Fettversorgung, RIF) felirat szerepelt, a RIF rövidítésbe pedig bele lehetett látni a Reines Jüdisches Fett („valódi zsidózsír”) kifejezést. A második világháború közben és után azért is terjedt, mert a nácik valóban felhasználták a zsidó áldozatok testéből származó anyagokat ipari célokra: a hajakból matracokat tömtek, ruhát és szőnyegeket vagy éppen levélpapírt készítettek, a csontokból trágyát és kötőanyagot útépítéshez. Danzigban, 1944-ben az Anatómiai Intézetben Rudolf Spanner vezetésével valóban kísérleteztek a boncolások után maradt melléktermék szappanná főzésével, de nem vált ipari mennyiségben termelőágazattá. Talán ez a holokauszt leginkább elborzasztó és legmakacsabbul kitartó legendája. (PT)

Antiszemita volt Horthy Miklós?

Igen, saját bevallása szerint az volt. Haditengerészeti pályafutása idején feltehetően még nem, mivel – például szárnysegédi szolgálata idején (1909–1914) – Ferenc József hozzáállása és a bécsi udvar toleráns légköre miatt valószínűleg nem vált azzá. 1918–19 folyamán – a világháború elvesztése, a történelmi Magyarország összeomlása, a polgári demokratikus forradalom és a bolsevik diktatúra hatására – azonban megjelentek világképében az antiszemita nézetek. Eleinte a radikálisabb antiszemiták közé tartozott, bár a nézeteit a nyilvánosság előtt csak nagyon ritkán hangoztatta, inkább privát keretek között beszélt ezekről. Így például arról, hogy a zsidók kapzsik, mindenből hasznot akarnak húzni, terjesztik a bolsevizmust, ők állnak a forradalmak mögött, azaz ők a felelősek a történelmi magyar állam összeomlásáért is. Ezek a zsidóellenes toposzok ugyan később is meghatározták a gondolkodásmódját, azonban a Bethlen István miniszterelnökhöz köthető politikai konszolidáció hatására Horthy antiszemitizmusa mérséklődött, ami mindenekelőtt azt jelentette, hogy ezeket az állításokat szelektíven kezdte a zsidóságra vonatkoztatni; azaz megkülönböztette egymástól a „jó” és a „rossz” zsidókat. Ez az alapvetően szubjektív különbségtétel – a numerus clausus törvény logikáját követve – azon alapult, hogy Horthy Miklós hűnek tekintette-e őket a magyar nemzethez, hasznosnak értékelte-e a szerepüket a magyarság szempontjából („nemzethűség”). A „jó” zsidókat már nem is tekintette zsidónak, hanem „tisztességes magyar embernek”, akik a nemzet megerősödéséért dolgoznak gazdasági szakemberként, sportolóként, művészként stb. Horthy rájuk nem vonatkoztatta az említett antiszemita toposzokat. Ezeket kizárólag a „rossz” zsidók esetében használta, akik – szerinte – nem hasznos tagjai a magyar társadalomnak. Horthy Miklós a zsidóság jogainak fokozatos korlátozását támogatta és szükségesnek is tartotta. A zsidóellenes törvényeket nem ő kezdeményezte, de mindegyiket aláírta. Az 1937-ben jelentősen kiterjesztett halasztó erejű vétójogával egyik esetben sem élt. Így írt egy Teleki Pál miniszterelnöknek szóló – 1940. október 14-én keltezett levélben: „Tűrhetetlennek tartottam, hogy itt, Magyarországon minden gyár, bank, vagyon, üzlet, színház, újság, kereskedelem stb. zsidó kezekben legyen […]. Azonban […] lehetetlen a zsidókat, kiknek minden a kezükben volt, egy-két év leforgása alatt kikapcsolni, és hozzá nem értő, leginkább értéktelen, nagyszájú elemekkel helyettesíteni, mert tönkremegyünk.” A magyar zsidóság jogainak fokozatos korlátozásával tehát egyetértett, annak ellenére, hogy a vonatkozó jogszabályok nemcsak a „rossz”, hanem a „jó” zsidókra is vonatkoztak. Elpusztításukat azonban nem támogatta, a náci zsidópolitika ún. „végső megoldásával” (➝60) már egyáltalán nem azonosult. A korabeli hivatalos magyar dokumentumokban tehát nem véletlenül szerepelt, hogy a „zsidókérdés” megoldásának magyar és német „módja” nem azonos. Azt, hogy Horthy 1944. március 19., a német megszállás után egy ideig nem lépett fel a magyar zsidók deportálása ellen, az magyarázza, hogy az adott helyzetben azt elkerülhetetlennek, szükséges rossznak tekintette. Hozzáállása június folyamán – a romló hadihelyzet és az ún. Auschwitz-jegyzőkönyvek által kiváltott nemzetközi tiltakozás hatására – változott meg. Június végén kezdte el követelni a deportálások leállíttatását, ami végül július 9-én következett be. A deportálások leállíttatása egyúttal felveti a kérdést, hogy a kormányzó nem léphetett volna-e fel korábban a magyar zsidóság érdekében? (TD)

Mit gondoltak a német politikusok Magyarországról?

Az 1989 előtti történelmi szakirodalom és tankönyvek által sugallt képpel ellentétben a magyar–német viszony korántsem volt harmonikus, sőt már az 1930-as években kölcsönös bizalmatlanság nehezítette a két ország együttműködését (például a magyarországi német kisebbség ➝44, a revízió vagy – 1938 előtt – az Anschluss kérdésében). Ezek a háború közeledtével egyre mélyültek. 1938 nyarán Hitler egy Csehszlovákia elleni közös katonai akcióra próbálta rávenni Horthyt, aki azonban ezt elutasította, így a német diktátor kénytelen volt ideiglenesen diplomáciai úton „megoldást” találni a szudétanémetek helyzetére (Müncheni egyezmény, ➝5). Tovább fokozta Hitler bizalmatlanságát, hogy egy évvel később, a Lengyelország elleni hadjárat idején a magyar kormány elutasította kérését, hogy az észak-magyarországi vasútvonalakat használja, sőt több tízezer lengyel menekültet fogadott be (➝3).

A két állam politikusi nyilatkozatai a nyilvánosság előtt természetesen a harmóniáról és a zökkenőmentes együttműködésről szóltak, azonban személyes forrásokból jól kiolvashatók a fokozódó ellentétek. A náci Németország propagandaminisztere, Joseph Goebbels számos erre utaló megjegyzést rögzített a naplójában: „A Führer nagyon elégedetlen a magyarok magatartásával. A magyarok nagyon sokat csalnak és alakoskodnak” – írta például 1940 áprilisában. Néhány hónappal később, amikor Erdély kapcsán kiéleződtek a román–magyar ellentétek, úgy fogalmazott, hogy a magyarok követelései „szégyenteljesek”, és a „Führer mélyen megveti” őket. Nem sokkal a második bécsi döntés (➝15) után azt jegyezte fel a naplójában, hogy a „magyarok telhetetlenek. Odaadod nekik a kisujjadat, s máris az egész kezed kell nekik.” A Magyarországra vonatkozó német vélemények kapcsán árulkodó az is, hogy nem számoltak a magyar haderő részvételével a Szovjetunió elleni offenzívában (➝25), és ez nem pusztán a túlzott német önhittségből fakadt, hanem a magyar katonai potenciál lenézéséből, illetve a Magyarországgal szembeni bizalmatlanságból.

A Hitler háború alatt különféle alkalmakkor elmondott monológjait tartalmazó, eufemisztikusan és a német lutheránus hagyományokra is utalva Asztali beszélgetések címmel megjelent szöveggyűjtemény is jól mutatja, mennyire lenézte a német diktátor a magyarokat. 1941 szeptemberében például úgy fogalmazott, hogy „a nemzeti szocializmust még Magyarországra se lehet exportálni. Széles tömegeiben a magyar nép épp olyan lusta, mint az orosz”. Szűk egy évvel később pedig úgy, hogy a „magyarok mindig hízelgők voltak. A háború kérdésében olyanok, mint az angolok és mint a lengyelek. Számukra a háború államrezon és tenyészmarhák kérdése. Valamikor valamennyien kardot viseltek, de nem volt az nemesi katonaság. Komolyságnak nyoma sem volt!” Bár néhány dolgot Hitler is elismerésre méltónak tartott: gyakran hangoztatta, sőt Berlin elé mintaként állította Budapest építészetét, s utalt a magyar lányok és a csárdás szépségére is.

A háború előrehaladtával a német vezetők Magyarországgal szembeni lenézése még inkább fokozódott. Jól szemlélteti ezt Goebbels 1943. január végi naplóbejegyzése is, amiben Németország szövetségeseinek keleti fronton való szerepvállalását minősítette. A Don-kanyarban történt szovjet áttörésre (➝34) is utalva úgy látta, hogy „ha rangsort akarnánk felállítani a katonai helytállás szempontjából, azt mondhatnánk, a románok rosszak, az olaszok még rosszabbak, a legrosszabbak – minden kritikán aluliak – a magyarok.”

Ilyen háttér ismeretében jogosan merül fel a kérdés, hogy a háború utolsó szakaszában mégis miért volt szükségük a németeknek Magyarországra, és miért itt próbálták mindenáron feltartóztatni a szovjet előrenyomulás jelentős részét. Ezt elsősorban gazdasági és földrajzi tényezők indokolták. Például a „magyar kérdés” szakértőjének tartott Edmund Veesenmayer, aki a német megszállás idején Hitler teljhatalmú magyarországi megbízottja lett (➝50), már 1943 folyamán sürgette azt, hogy Németország szüntesse meg „megbízhatatlan” szövetségese „önállóskodását”, és vegye szorosabb ellenőrzés alá. Ezt nemcsak azzal indokolta, hogy a német hírszerzés tudomást szerzett a Kállay-kormány különbéke-kísérleteiről (➝48), hanem azzal is, hogy – Veesenmayer szavaival – „Magyarországot mint fontos közlekedési térséget és alkalmas gazdasági segédeszközt – főleg mezőgazdasági szempontból –, teljesen és egészében be lehet és be is kell illeszteni a birodalom hadigazdálkodásába”. Ráadásul gazdasági szempontból Magyarország jelentőségét nem kizárólag az élelmiszer-utánpótlás jelentette, hanem a zalai olajmezők is, amelyek a háború utolsó szakaszában kulcsfontosságúak voltak a németek számára. Katonai-stratégiai aspektusból a magyar területek Bécs védelme szempontjából voltak különösen értékesek, hosszabb távon pedig azért, mert a szovjet előrenyomulás Magyarországon történő feltartóztatása megakadályozhatta a Salòi fasiszta állam (➝41), és a náci Németország közötti összeköttetés elvágását, vagy az olaszországi offenzívában lévő szövetségesek és a szovjet haderő ausztriai találkozását. (KR)

Válogatott irodalom

Ablonczy Balázs: A miniszterelnök élete és halála. Teleki Pál (1879–1941). Jaffa Kiadó, Budapest, 2019.

Bálint Ármin: Feljegyzések Gyuri fiam részére. Napló 1944-ből. Múlt és Jövő, Budapest, 2014.

Bálint József: Magyarország nemzeti vagyonvesztése, 1941–1947. Agroinform, Budapest, [2013].

Bán D. András: Illúziók és csalódások. Nagy-Britannia és Magyarország 1938–1941. Osiris Kiadó, Budapest, 1998.

Bárdi Nándor – Fedinec Csilla – Szarka László (szerk.): Kisebbségi magyar közösségek a 20. században. Gondolat Kiadó – MTA Kisebbségkutató Intézet, Budapest, 2008.

Barkóczi Janka: Ezerszemű filmhíradó. Vizuális propaganda Magyarországon 1930–1944. L’Harmattan Könyvkiadó, Budapest, 2017.

Bartha Ákos: Véres város. Fegyveres ellenállás Budapesten, 1944–1945. Jaffa, Budapest, 2021.

Bognár Zalán: Magyarok hadifogságban Magyarországon. Hadifogoly-gyűjtőtáborok Magyarországon 1944–1945. Argumentum Kiadó, H. n., 2010.

Botos János – Kovács Tamás (szerk.): Visszatérés – újrakezdés. Holocaust Közalapítvány, Budapest, 2007.

Braham, Randolph L.: A népirtás politikája. A holokauszt Magyarországon. I–II. kötet. Park Kiadó, Budapest, 2015.

Ciano gróf naplója, 1939–1943. Ármádia Kiadó, H. n., 1999.

Csatári Dániel: Forgószélben. Magyar–román viszony 1940–1945. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1968.

Dán János: A Magyar Királyi Tábori Posta a II. világháborúban. Kézikönyv és katalógus. Szerzői kiadás, Budapest, 2012.

Dombrády Lóránd: A legfelsőbb hadúr és hadserege. Zrínyi Kiadó, Budapest, 1990.

Dombrády Lóránd: Katonapolitika és hadsereg 1920–1944. Ister Kiadó, Budapest, 2000.

Frojimovics Kinga – Molnár Judit (szerk.): A Világ Igazai Magyarországon a második világháború alatt. Balassi Kiadó – Yad Vashem, Budapest–Jeruzsálem, 2009.

Gál Mihály: Cezúrák és cenzúrák. Az Országos Mozgóképvizsgáló Bizottság tevékenysége 1920–1948. Gondolat Kiadó, Budapest, 2020.

Gerlach, Christian – Aly, Götz: Az utolsó fejezet. Reálpolitika, ideológia és a magyar zsidók legyilkolása 1944/1945. Noran, Budapest, 2005.

Goebbels, Joseph: Napló. Metropolis-Press-Intrada Kft., Budapest, 1997.

Gutman, Israel – Gutterman, Bella (szerk.): Auschwitz Album. Egy transzport története. Yad Vashem, 2002.

Gyáni Gábor: A nő élete – történelmi perspektívában. ELKH BTK TTI, Budapest, 2020.

Gyarmati György – Pihurik Judit (szerk.): Háborús hétköznapok hadszíntéren, hátországban, 1939–1945. MTT–ÁBTL–Kronosz Kiadó, Budapest–Pécs, 2015.

Győrffy Sándor – Pintér István – Sebestyén László – Sipos Attila: Szárszó, 1943. Kossuth, Budapest, 1983.

Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Osiris Kiadó, Budapest, 2001.

Halmosy Dénes (szerk.): Nemzetközi szerződések 1918–1945. Közigazgatási és Jogi Könyvkiadó – Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1983.

Hannah Arendt: Eichmann Jeruzsálemben. Osiris, Budapest, 2000.

Hitler, Adolf: Asztali beszélgetések. Monológok a vezéri főhadiszálláson, 1941–1944. Ármádia Kiadó, Budapest, 1999.

Honvári János: XX. századi magyar gazdaságtörténet. Aula, Budapest, 2006.

Horthy Miklós: Emlékirataim. Európa Kiadó, Budapest, 2011.

Huhák Heléna – Szécsényi András: Holokauszt alulnézetből. A személyes emlékezet múzeumi forrásai. Holocaust Közalapítvány, Budapest, 2016.

Joó András (s. a. rend.): „…a háború szolgálatában”. Főszerkesztői értekezletek, 1942–1943. Napvilág Kiadó–MTI, Budapest, 2007.

Joó András: Kállay Miklós külpolitikája. Napvilág Kiadó, Budapest, 2008.

Juhász Gyula (összeáll.): Magyar–brit titkos tárgyalások 1943-ban. Kossuth Könyvkiadó, [Budapest], 1978.

Juhász Gyula (összeáll.): Magyarország külpolitikája a nyugati hadjárattól a Szovjetunió megtámadásáig, 1940–1941. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1982.

Juhász Gyula: Magyarország külpolitikája 1919–1945. Kossuth Kiadó, Budapest, 1988.

Kádár Gábor – Vági Zoltán: A végső döntés. Berlin, Budapest, Birkenau. 1944. Jaffa Kiadó, Budapest, 2013.

Karsai László: Holokauszt. Pannonica, Budapest, 2001.

Karsai László: Szálasi Ferenc. Politikai életrajz. Balassi Kiadó, Budapest, 2016.

Karsai László – Molnár Judit (edited by): The Kasztner Report. The Report of the Budapest Jewish Rescue Committee, 1942–1945. Yad Vashem, Jerusalem, 2013.

Katona Csaba (szerk.): Emlékezz! Válogatott levéltári források a magyarországi zsidóság üldöztetésének történetéhez, 1938–1945. MOL, Budapest, 2004.

Keegan, John: A második világháború. Jaffa Kiadó, Budapest, 2019.

Kiss Gábor Ferenc: „Lovon, gyalog, autón, biciklin, vasúton…” A magyar királyi Honvédség gyorscsapatai 1938–1941. Belvedere Meridionale, Szeged, 2014.

Kissinger, Henry Alfred: Diplomácia. Panem Kiadó, Budapest, 2008.

Konok Péter: Film és felelősség – Magyarország második világháborús szerepvállalása néhány magyar film tükrében. Muszter, 2006. május.

L. Balogh Béni: A magyar–román kapcsolatok 1939–1940-ben és a második bécsi döntés. Pro-Print Könyvkiadó, Csíkszereda, 2002.

L. Balogh Béni (szerk.): „Törvényes” megszállás. Szovjet csapatok Magyarországon 1944–1947 között. Magyar Nemzeti Levéltár, Budapest, 2015.

Laor-Ashur, Hadasz (szerk.): A vihar közepén, A cionista ifjúsági mozgalmak földalatti ellenállása Magyarországon a német megszállás idején. Hasomér Hácáir, Budapest, 2004.

Liptai Ervin (főszerk.): A magyar antifasiszta ellenállás és partizánmozgalom. Kossuth, Budapest, 1987.

Majtényi György: Egyetértés vadásztársaság. Horthy, Rákosi, Kádár és napjaink vadászai. Open Books, Budapest, 2021.

Márai Sándor: Föld, föld!… Emlékezések. Akadémiai Kiadó–Helikon Kiadó, [Budapest], 1991.

Márai Sándor: Hallgatni akartam. Helikon Kiadó, Budapest, 2013

Paksa Rudolf. Magyar nemzetiszocialisták. Osiris Kiadó, Budapest, 2013.

Paksa Rudolf: Szálasi Ferenc. Jaffa Kiadó, Budapest, 2013.

Papp István: A magyar népi mozgalom története, 1920–1990. Jaffa, Budapest, 2012.

Pécsi Tibor – Szobota István (szerk.): Kiálts rám! S fölkelek! Tanulmánykötet a holokauszt 70. évfordulója alkalmából. Hetek Könyvek, Budapest, 2014.

Pető Andrea: Elmondani az elmondhatatlant. A nemi erőszak története Magyarországon a II. világháború alatt. Jaffa Kiadó, [Budapest], 2018.

Pető Andrea: Láthatatlan elkövetők. Nők a magyarországi nyilasmozgalomban. Jaffa Kiadó, Budapest, 2019.

Pihurik Judit: Magyarország második világháborús szerepvállalása a memoárok tükrében. In: Püski Levente, Valuch Tibor (szerk.): Mérlegen a XX. századi magyar történelem. 1956-os Intézet–DE TI, Budapest–Debrecen, 2002. 151–162.

Pihurik Judit: Naplók és memoárok a Don-kanyarból, 1942–1943. Napvilág Kiadó, Budapest, 2015.

Pintér István: Magyar antifasizmus és ellenállás. Kossuth, Budapest, 1975.

Püski Levente: A Horthy-rendszer (1919–1945). Pannonica Kiadó, Budapest 2006.

Püski Levente: A Horthy-korszak parlamentje. Budapest, Országház Könyvkiadó, 2015.

Ránki György: 1944. március 19. Magyarország német megszállása. Kossuth, Budapest, 1978.

Ránki György (vál.): Hitler hatvannyolc tárgyalása, 1939–1944. Hitler Adolf tárgyalásai kelet-európai államférfiakkal. I–II. k. Magvető Kiadó, Budapest, 1983.

Ránki György – Pamlényi Ervin–Tilkovszky Loránt–Juhász Gyula (s. a. rend.): A Wilhelmstrasse és Magyarország. Német diplomáciai iratok Magyarországról, 1933–1944. Kossuth, Budapest, 1968.

Richly Gábor: Magyar katonai segítségnyújtás az 1939–40-es finn–szovjet háborúban. Századok, 1996/2. 403–444.

Romsics Ignác: Helyünk és sorsunk a Duna-medencében. Osiris Kiadó, Budapest, 1996.

Romsics Ignác (szerk.): Magyarország a második világháborúban. Kossuth Kiadó, Budapest, 2011.

Romsics Ignác: Magyar sorsfordulók 1920–1989. Osiris Kiadó, Budapest, 2012.

Romsics Ignác: Bethlen István. Politikai életrajz. Helikon Kiadó, Budapest, 2019.

Rosenfeld, Alvin H.: A holokauszt vége. Gondolat, Budapest, 2013.

Sakmyster, Thomas: Admirális fehér lovon. Horthy Miklós, 1918–1944. Helikon, Budapest, 2001.

Sallai Gergely: Az első bécsi döntés. Osiris Kiadó, Budapest, 2002.

Sándor Tibor: Őrségváltás után. Zsidókérdés és filmpolitika, 1938–1944. Magyar Filmintézet, [Budapest], 1997.

Simon Attila: Magyar idők a Felvidéken 1938–1945. Az első bécsi döntés következményei. Jaffa Kiadó, Budapest, 2014.

Sipos Balázs: A politikai újságírás mint hivatás. Napvilág Kiadó, Budapest, 2004.

Sipos Balázs: Sajtó és hatalom a Horthy-korszakban. Argumentum Kiadó, Budapest, 2011.

Sipos Péter: Imrédy Béla és a Magyar Megújulás Pártja. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1970.

Sipos Péter: Imrédy Béla. Elektra Kiadóház, Budapest, 2001.

Spannenberger Norbert: A magyarországi Volksbund. Berlin és Budapest között, 1938–1944. Lucidus Kiadó, Budapest, 2005.

Stark Tamás: Zsidóság a vészkorszakban és a felszabadulás után, 1939–1955. MTA TTI, Budapest, 1995.

Stark Tamás: Magyar foglyok a Szovjetunióban. Lucidus Kiadó, Budapest, 2006.

Stark Tamás: „…akkor aszt mondták kicsi robot”. A magyar polgári lakosság elhurcolása a Szovjetunióba a korabeli dokumentumok tükrében. MTA BTK TTI, Budapest, 2017.

Szabó Péter: Magyarok a Don-kanyarban. A magyar királyi 2. honvéd hadsereg története (1942–1943). Kossuth Kiadó, Budapest, 2019.

Szakály Sándor: Volt-e alternatíva? Magyarország a második világháborúban. Ister Kiadó, Budapest, 1999.

Szécsényi András: A korszellem hálójában. Az egyetemi önkéntes munkaszolgálat rendszere, működése és nemzetközi beágyazottsága Magyarországon (1935–1944). Gondolat Kiadó, Budapest 2016.

Szinai Miklós – Szűcs László (s. a. rend.): Horthy Miklós titkos iratai. Kossuth Kiadó, [Budapest], 1962.

Szita Szabolcs: Együttélés, Üldöztetés, Holokauszt. Korona Kiadó, Budapest, 2001.

Szita Szabolcs: Aki egy embert megment – a világot menti meg, Mentőbizottság – Kasztner Rezső – SS embervásár, 1944–1945. Corvina, Budapest, 2005.

Szita Szabolcs: A Gestapo tevékenysége Magyarországon. Corvina, Budapest, 2014.

Tilkovszky Loránt: Revízió és nemzetiségpolitika Magyarországon, 1938–1941. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1967.

Turbucz Dávid: Horthy Miklós. Napvilág Kiadó, Budapest, 2014.

Turbucz Dávid: A Horthy-kultusz, 1919–1944. MTA BTK TTI, Budapest, 2015.

Ungváry Krisztián: A magyar honvédség a második világháborúban. Osiris Kiadó, Budapest, 2004.

Ungváry Krisztián (szerk.): A második világháború. Osiris Kiadó, Budapest, 2005.

Ungváry Krisztián: Magyar megszálló csapatok a Szovjetunióban, 1941–1944: esemény, elbeszélés, utóélet. Osiris Kiadó, Budapest, 2015.

Ungváry Krisztián: Horthy Miklós. A kormányzó és felelőssége 1920–1944. Jaffa Kiadó, Budapest, 2020.

Ungváry Krisztián: Budapest ostroma. Corvina, Budapest, 2021.

Varga Éva Mária (főszerk.): Magyarok szovjet hadifogságban (1941–1956). Az oroszországi levéltári források tükrében. Russica Pannonicana, Budapest, 2010.

Veszprémy László Bernát: Gyilkos irodák. A magyar közigazgatás, a német megszállás és a holokauszt. Jaffa Kiadó, Budapest, 2019.

Vigh Károly: Ugrás a sötétbe, 1944. október 15. Akadémiai, Budapest, 1979.

Zeidler Miklós: A revíziós gondolat. Kalligram Kiadó, Pozsony, 2009.

Tematikus bontás

Hadtörténet

11 Hány magyar harcolt a finn függetlenségért?

12 Kiből lett katona?

13 Kik voltak a leventék?

23 Meg lehetett tagadni a katonáskodást?

25 Kik (nem) bombázták Kassát?

27 Gyors volt a Gyorshadtest?

32 Direkt hagyták az amerikaiak lebombázni Pearl Harbort?

34 Tényleg biciklivel mentünk harcolni a Don-kanyarba?

36 Ágyútöltelékek vagy gyilkos megszállók?

43 Mikortól nem nyerhette meg a háborút Németország?

68 Miért nem a Balkánon szálltak partra a szövetségesek?

69 „Az oroszok már a spájzban vannak”?

75 Második Sztálingrád volt Budapest ostroma?

82 Le kellett dobni az atombombát?

83 Mikor ért véget a háború?

Nemzetközi helyzet és Magyarország

2 Mit tudott a magyar közvélemény a Molotov–Ribbentrop-paktumról?

3 Miért fogadtuk be a lengyel menekülteket?

9 Mit gondoltak a német politikusok Magyarországról?

14 Hogyan fogadta a magyar közvélemény a kezdeti német sikereket?

18 Mit tudunk Teleki Pál öngyilkosságáról?

19 Beszéltek Magyarországon az észak-afrikai hadszíntérről?

22 Miért nem lett emigráns magyar kormány?

29 Elkerülhette volna Magyarország a háborúba lépést?

33 Miért üzent hadat Magyarország az Egyesült Államoknak?

41 Mussolini vagy Bádog Leó?

48 Beszélhetünk Kállay-féle hintapolitikáról?

50 Miért nem állt ellen Magyarország a német megszállásnak?

52 Mit csinált a Gestapo Magyarországon?

70 (Ki)ugrás a sötétbe?

Revízió

4 Mi a különbség revízió és irredentizmus között?

5 Kinek volt jó a Felvidék visszacsatolása?

10 Kárpátalja vagy Ruszinszkó?

15 Siker volt Észak-Erdély visszavétele?

17 Magyar–jugoszláv, két jó barát?

20 Ki akart itt revíziót, és milyet?

21 Partizánvadászat vagy etnikai tisztogatás volt Újvidéken?

26 A revízió miatt sodródott bele az ország a második világháborúba?

37 Volt etnikai tisztogatás Észak-Erdélyben?

42 Kölcsönkenyér visszajár?

46 Hogyan élte meg a visszacsatolt területek magyar lakossága a háború éveit, majd azt, hogy ismét idegen uralom alá került?

Belpolitika

16 Minden magyar szélsőjobboldali náci volt?

31 Hogyan változott meg a belpolitika szerkezete a háború alatt?

38 Mit mondhatott el a sajtó?

47 Mi lett volna, ha nem hal meg Horthy István?

51 Miért nem mondott le Horthy Miklós a német megszállás után?

63 Ellenállás? Mikor? Kivel szemben?

71 Őrült volt Szálasi?

73 Voltak Magyarországon partizánok?

74 Egyéni túlkapás volt a nyilasterror?

95 (S)zárszó?

Társadalom

28 Mit csináltak a sportolók a háború idején?

35 Hogyan üzent a front?

39 Hol vadászott medvére Horthy a háború alatt?

40 Hogyan működtek az egészségügyi és szociális intézmények a háború idején?

44 Hitleristák voltak a svábok?

45 Iskola a háborúban?

54 Milyen volt a háborús propaganda?

55 Vetítettek amerikai filmet a magyar mozikban a háború alatt?

59 Milyenek voltak a háborús hétköznapok a hátországban?

61 Mit tettek az egyházak a háború alatt?

72 Nők új (háborús) szerepben?

77 Jártak hallgatók az egyetemekre a háború alatt?

Zsidóság és holokauszt

6 Mi a zsidó?

7 Öngyűlölő zsidó volt Hitler?

8 Antiszemita volt Horthy Miklós?

24 Mi volt a munkaszolgálat?

30 Miben volt első Kamenyec-Podolszkij?

49 A béke szigete volt Magyarország 1944-ig?

53 Ki és mit tud(hat)ott a holokausztról Magyarországon?

56 Kényszerből vagy önként vettek részt a magyarok a zsidók elpusztításában?

57 Minden zsidót Auschwitzba deportáltak Magyarországról?

58 Hogyan telt egy nap a lágerekben?

60 Ki a felelős a magyarországi holokausztért?

62 Kik a Világ Igazai?

64 Volt zsidó ellenállás?

65 Hős vagy áruló volt Kasztner Rezső?

66 Holokauszt, soá, vagy vészkorszak?

67 Porrajmos vagy roma holokauszt?

76 Működött gázkamra Magyarországon?

85 Kik a magyarországi holokauszt leghíresebb áldozatai?

86 „Többen jöttek haza, mint ahányan elmentek”?

87 Hogyan kezdhették újra a holokauszt magyarországi túlélői?

Következmények és emlékezet

1 Mikor kezdődött a második világháború?

78 Felszabadítás vagy megszállás?

79 Utolsó csatlós volt Magyarország?

80 A győztesek joga?

81 Mit tudunk a hadifogságba esett magyarokról?

84 Hány magyar áldozata volt a háborúnak?

88 Kialkudhattunk volna jobb békét?

89 Mi volt Magyarország és a környező államok második világháború utáni sorsa?

90 Miért nem vonták felelősségre Horthy Miklóst?

91 Miért csak a nácik bűneire emlékezünk, a kommunistákéra miért nem?

92 Hogyan veszett el a nemzeti vagyon kétötöde a háborúban?

93 Hogyan zajlott a háborús bűnösök felelősségre vonása?

94 Tényleg a győztesek írják a történelmet?

96 Top 10 második világháborús film

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 500 5
HU ISSN 2064-3500

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0