Anyósomnak, Sue Kerrynek, vagyis Dadusnak,
aki felbecsülhetetlen segítséget nyújtott a könyvhöz,
és akiért – Grace és Ellie szavaival élve – odáig vagyok
meg vissza!

„Addig nincs kudarc, amíg fel nem hagyunk a próbálkozással.”

Albert Einstein

„A gyász a szeretetért fizetett ár.”

II. Erzsébet királynő

Prológus

Jo

1975. december 14.

– Minden egységnek, akik a saltdeani Wicker Street 42. közelében tartózkodnak! A szomszéd, Mrs. Brook, családon belüli erőszakról tett bejelentést.

Joanna Hamilton közrendőr adrenalinnal terhes sóhajt eresztett a Morris 1000 hideg légterébe, és a kormány bal oldalára szerelt adóvevőért nyúlt.

– Whisky négy-nulla-egy. Csak egyszemélyes egység vagyok, de négypercnyire onnan – mondta Jo, miközben kortyolt egy utolsót a jólesően forró teából, amit Martha készített neki a Saltdean főutcáján lévő éjszakai mosodában. Ezt a helyet a bátyja ajánlotta neki, mert ott ilyenkor is lehetett teát kapni, ami nagyon jól jött egy hosszú éjszakai műszak alatt.

– Vettem, indulj el, közben hívok erősítést!

Abban a pillanatban, hogy a válasz megérkezett, Jo lenyomta a kék villogók kapcsolóját a műszerfalon, és búcsút intett Marthának, aki a pultnál ágyneműt hajtogatott a szárítógépek meleg ködében. Jo elindult, és úgy döntött, hogy nem kapcsolja be a szirénát, mivel a csípősen hideg éjszakában az utak meglehetősen néptelenek voltak, és nem akarta felébreszteni az egész lakónegyedet. Gázt adott, és a kis bőrszíjas órájára pillantva megállapította, hogy éjfél van. Ilyenkor zárnak a kocsmák, és – szerény tapasztalata szerint – ez az az óra, amikor az erőszakos férjek hazamennek, és nekiesnek a feleségüknek.

Ráhajtott a tengerpart mentén futó A259-es útra. Kis babakék rendőrautója rázkódott a viharos, fagyos szélben, amely a Saltdean-sziklákon át a La Manche-csatorna felől érkezett. Hevesen vert a szíve, tudta, hogy nem szabadna egyedül intézkednie családon belüli erőszak esetén, de remélte, hogy a rendőrautó látványa elég lesz ahhoz, hogy ne törjön ki durvább veszekedés az erősítés megérkezéséig. Az őrsön a közelmúltban történt változások előtt álmában sem gondolta volna, hogy valaha is egyedül kerül ilyen kiszolgáltatott helyzetbe. Mint a legtöbb kolléganője, ő sem örült az 1975-ös nemi megkülönböztetés elleni törvénynek. A törvény célja elvileg a nők védelme volt, ami a rendőrségen belül azt jelentette, hogy megszűnt az a gyakorlat, mely szerint a bűncselekményeket „kék” és „rózsaszín” kategóriákba sorolták: a férfiakra a súlyos bűncselekményeket és a csalást, a rendőrnőkre pedig a kisebb bűncselekményeket, bolti lopásokat, valamint a női fogvatartottakkal és gyermekeikkel való foglalkozást osztották. A valóságban azonban annyi történt, hogy elmosódtak a határok, és az élet most még nehezebb lett, mint korábban. A rendőrségen dolgozó nők továbbra is végezték az összes „rózsaszín” munkát, de ráadásként a nagyon kockázatos éjszakai műszakokat is egyedül kellett ellátniuk. Az első éjszakán, amikor egyedül ment ki a járőrözésre, rettegett, de tudta, hogy nem szabad panaszkodnia. Az őrmester főnöke, Bart Bailey egyszerűen lapátra tette volna. Nagy megkönnyebbülésére úgy tűnt, hogy a kirobbant verekedéseknél egy nőnek pusztán a jelenléte elegendő ahhoz, hogy lehűtse a kedélyeket. Hamarosan arra is rájött, hogy tehetsége van ahhoz, hogy megnyugtassa a felborzolt idegeket: azzal, hogy nem konfrontálódott, halkan, de határozottan beszélt, és kivonta a gyerekeket a veszélyzónából, általában elég időt tudott nyerni, amíg az erősítés megérkezett.

Alacsonyabb fokozatba kapcsolt, gázt adott, és hamarosan elérte a sziklafal csúcsát, ahol tőle jobbra állt a Morgate Ház gyermekotthon. A vörös téglás, impozáns, viktoriánus épület három és tizenhét év közötti gondozott gyermekeknek adott otthont az elmúlt évszázadban. Az épület a Saltdean-sziklák fölé magasodott, és a tenger felől már kilométerekről látszott, ám az elmúlt évtizedben veszélyesen közel került a göröngyös, fehér sziklafalhoz, amely egyre riasztóbb ütemben omlott le az alatta elterülő partra. Mivel a Morgate Ház telkét és a hatvan méter mélységben lévő tengerpartot csak egy kis fehér léckerítés választotta el, a ház mágnesként vonzotta az öngyilkosságra készülő szerencsétleneket. Például az olyan szökevényeket, mint Gemma Smith, a Morgate Ház tizenöt éves lakója, akinek felpuffadt és kicsavarodott holttestéhez alig egy hónappal korábban küldték ki Jót, hogy kerítse körül a parton. Ahogy most elhaladt a tekintélyes, gótikus udvarház mellett, libabőrös lett a karja az emléktől: Gemma élettelen végtagjai medúzakarokként terültek el a sziklán, hosszú, sötét hajába horgászzsinór gabalyodott, ruháját letépte testéről a viharos tenger. Kegyetlen hideg volt aznap, ő pedig megpróbált karókat verni a földbe, hogy körbekerítse a helyszínt rendőrségi szalaggal. Őrködött, hogy a bámészkodók ne menjenek túl közel, és rettentően sok időbe telt, amíg a férfi kollégái megérkeztek. A metsző tengeri szélviharban vissza kellett tartania a kíváncsi tekinteteket, miközben a helyszínelő Gemma összetört testét fényképezte, majd két temetkezési vállalkozó hordágyra emelte, és elvitte a hullaházba törvényszéki orvosi vizsgálatra.

Ő maga igyekezett nem nézni Gemma holttestére, de a lány sűrű, sötét pillájú zöld szeme mintha egész idő alatt őt bámulta volna. Jo nem először látta ezt a szemet, de legutóbb még élet volt benne. Ez akkor történt, amikor Gemmát kekszlopáson kapták Jenkinsék boltjában Rottingdean főutcáján, és mivel Jo volt szolgálatban, az adóvevőn őt küldték intézkedni. Gemma, ez a filigrán lányka a kis élelmiszerbolt hátsó irodájában ült szürke gyapjúpulóverben, hosszú, sötétbarna haja hullámokban omlott szép arca köré, és a kezét bámulta, miközben a tulajdonos és a felesége haragosan meredt rá.

– Azok az átkozott morgate-es kölykök folyton itt ólálkodnak, és megpróbálnak elcsórni valamit! Elegem van belőlük! Maguk miért nem képesek odamenni annak a helynek a vezetőihez, és beolvasni nekik?! Ezek kölykök nincsenek megrendszabályozva, egész nap fent lófrálnak a Tye-on a gabonaraktárban! Lopnak, isznak.

– Ma benézek a Morgate Házba, Mrs. Jenkins, elnézést a kellemetlenségért. Kíván feljelentést tenni?

– Nem akarok feljelentést tenni, nekem nincs időm ilyesmire, csak az van, hogy ez a gyerek éhes, de nem a mi dolgunk etetni őket. Így is épp csak, hogy megélünk. – Megtörölte piszkos kezét a barna kötényében, és zord tekintetet vetett Gemmára, aki közben egyszer sem nézett fel.

A lány a kocsiban nem volt hajlandó válaszolni Jo egyetlen kérdésére sem, sem az otthonbeli életéről, sem arról, hogy miért lop ennivalót.

– Én segíteni akarok, Gemma – mondta ő akkor –, ha nem adnak nektek rendesen enni, nyugodtan megmondhatod!

Gemma kinyitotta a kocsi ajtaját, és mielőtt kiszállt volna, zöld szemét Jóra szegezte.

– Maga azt hiszi, hogy törődik velem, de nem így van. Hazamegy a családjához, és egy-két nap múlva elfelejt. Mindenki azt szeretné, ha eltűnnénk. Hát, talán egyszer el is fogok. A barátommal együtt lelépünk.

– Mrs. Price? – Egy ősz hajú, ötvenes éveiben járó asszony nyitott ajtót, gyorsan betessékelte Gemmát, Jóra pedig csak egy futó pillantást vetett. – Szeretnék váltani néhány szót a gyerekek itteni élelmezéséről. Gemma azt mondja, hogy nagyon éhes.

– Bőségesen kapnak enni! – csattant fel a nő. – Bármikor visszajöhet étkezési időben, hogy a saját szemével győződjön meg róla. Ha panaszt akar tenni, forduljon az önkormányzathoz!

Gemma még visszapillantott Jóra, mielőtt Mrs. Price becsukta volna mögötte az ajtót. Ugyanazzal a fixírozó tekintettel, amely a saltdeani tengerparton bámult rá.

Tulajdonképpen ez a tekintet volt az, amely azóta is kísértette Jót álmaiban, és arra késztette, hogy részt vegyen a Gemma halálával kapcsolatos halottkémi meghallgatáson. A bátyja, Charlie is vele tartott – ő tíz évvel idősebb volt nála, és szintén rendőrként szolgált. Jo számára úgy tűnt, hogy szörnyű életkezdése ellenére Gemma tele volt élni akarással. A jövőbe tekintett, és Jo nem tudta elképzelni, hogy egy ilyen élettel teli, gyönyörű lány hogyan keseredhet el annyira, hogy ilyen fiatalon öngyilkos legyen.

Együtt ültek Charlie-val a hideg, kemény fapadon a brightoni halottkémi bíróságon, ahol kollégája, Bart Bailey bűnügyi felügyelő Gemma nehéz életét taglalta, megemlítve a számtalan bolti lopás és agresszív viselkedés miatti előállítását és a Morgate Házból való szökéseit, amikor a rendőrségnek kellett visszavinnie. A halottkém öngyilkossági ítéletét senki nem kérdőjelezte meg a rendőr kollégái közül, akik Gemma Smitht bajkeverőnek ismerték, aki többször is öngyilkossággal fenyegetőzött. „A Morgate Ház megtörte a lelkét – mondta neki Charlie, amikor a hideg decemberi napon kiballagtak a meghallgatásról. – Ha valaki hibáztatható, akkor az a gyermekotthon.”

Még most is, ahogy Jo elhaladt a sziklák tetején álló hatalmas viktoriánus ház mellett, érezte a falaiból áradó negatív energiát.

Ismét felkapcsolt négyesbe, gázt adott, megelőzött egy úttesten gyalogló hegylakót, ám a Saltdean neonfeliratnál jégfoltra futott, és kissé megcsúszott, de sikerült az autót egyenesbe hoznia. Alig kapott levegőt, remegett a keze, szorosan markolta a bőr kormánykereket, de újra rátaposott a gázpedálra, és próbált lecsillapodni. A wiltshire-i katonai laktanyában tartott tizenöt hetes rendőri kiképzésen nem kínáltak autóvezetői továbbkézést a gyors hajtás fortélyairól, így a négy évvel korábbi sikeres vezetői vizsga óta szerzett kevés tapasztalatára hagyatkozott. Szerencsére tanyasi gyerekként annak idején elvárták tőle, hogy a bátyja, Charlie mellett segédkezzen, így már tizenéves kora óta vezetett mezőgazdasági járműveket, és úgy érezte, nincs olyan, amivel ne tudna megbirkózni.

Ahogy a parti útról letért balra a telscombe-i lepusztult lakónegyed irányába, felgyorsult a szívverése. Nagyon jól ismerte a Wicker Streetet: az utca a rendszeres őrjáratához tartozott, és gyakran hívták oda őket családon belüli erőszak miatt. Elhaladt egy ház mellett, amelynek a füvén kiégett autóroncs állt. Éppen az előző héten hívták ki oda őt és Phillip Price közrendőrt, hogy lefegyverezzenek egy nőt, aki kalapáccsal védekezett az ura ellen. Phillip semmit nem segített, csak állt a sarokban tágra nyílt szemmel, és nézte, ahogy ő egyedül fékezi meg az asszonyt. Aztán amikor Phillip végül megpróbálta letartóztatni a férjet, az asszony felbőszült, és megtagadta a feljelentéstételt, mert nem akarta, hogy bevigyék az urát. Muszáj volt távozniuk, úgy, hogy a kalapács még mindig bele volt vágva a komód tetejébe a hálószobában. „Hagynunk kellett volna, hogy megöljék egymást – morogta Phillip, miközben a kocsi felé gyalogoltak. – Ki nem jövök ide még egyszer, rohadt időpocsékolás.” Ez jellemző volt Phillipre: amióta a rendőrségi kiképzésen megismerkedtek, nyilvánvaló volt, hogy nem a szívügye ez a munka. Amikor Jo megtudta, hogy Phillip szülei, Geoff és Lorna Price vezetik a Morgate Házat, logikusnak tűnt számára, hogy a férfi csak azért lépett be a rendőrséghez, hogy kibújjon a gyermekotthonban végzendő munka alól.

Ahogy közeledett az utca végén lévő negyvenkettes számhoz, lelassított, és végigsiklott a szeme a lepusztult előkerteken, ahol az egyikben szintén egy kiégett autóroncs állt a füvön. Harminchat… negyven, negyvenkettő – suttogta magában, és megpillantott egy nőt, aki hosszú pongyolában és papucsban állt az utcán. Leállította a motort, felvette a szomszédos ülésről a sapkáját, és amint kinyitotta a kocsi ajtaját, azonnal ordibálást hallott a házból.

Az utcán álló szomszéd odasietett hozzá.

– Jim egész délután a kocsmában volt, és pokolian fel van paprikázva – mondta az asszony izgatottan. – Felébresztette a gyerekeimet, amikor hazaért. A házunk között papírvékonyak a falak, és már azelőtt elkezdett kiabálni Pippel, hogy belépett volna az ajtón. Maguk meg hol voltak? Fél órával ezelőtt hívtam a 999-et.

Jo a nőre nézett.

– Köszönjük, hogy hívott minket. Most már nyugodtan visszatérhet a házába, Mrs… – A nő maga köré tekert frottírköntöse alól kilátszott hosszú, csipkés hálóinge, a hajában régimódi hajcsavarók. Az alatt a két másodperc alatt, amíg Jo őt nézte, valami meghökkentette a nő megjelenésében. Úgy volt öltözve, mint egy idős hölgy, de a bőre fiatal volt. Nem lehet sokkal több huszonöt évesnél, gondolta Jo. Belehelyezkedett az élet hozta szerepébe – feleség, anya, függöny mögül leskelődő –, rosszallóan csóválja a fejét, de közben a szeme csillog a szomszédban kibontakozó szappanopera boldog izgalmától.

– Brook, mint fecsegő patak{1}, ahogy az uram szeret hívni – mondta, összeszorított szájjal mélyet szívott Woodbine cigarettájából, és úgy követte Jót, mint egy darázs a nyári forróságban.

Jo elindult, végigsietett a bejárathoz vezető úton, és az elülső szoba ablaka mellett elhaladva egy odabentre vetett rövid pillantásból megállapította, hogy egy jó száznyolcvan centis férfi egy kicsi szőke nővel kiabál, és a sarokban összebújva kuporog két síró kisgyerek.

Dörömbölni kezdett az ajtón, azonban a bentről jövő sikolyok és kiabálások csak erősödtek.

– Rendőrség! Kinyitni! – kiabálta Jo, és abban reménykedve várakozott, hogy kinyílik az ajtó, és lehetősége lesz lecsillapítani a kedélyeket.

Nem nyitottak ajtót.

Ismét az ablakhoz sietett, és a csipkefüggöny résén át nézte a kibontakozó jelenetet, ahogy a férfi felemeli a kezét, és visszakézből erősen pofon üti a nőt. Az felsikoltott fájdalmában, és az arcához szorította a kezét. Jo fejében kergetőztek gondolatok. A világ lelassult, mint mindig, amikor először szembesült egy feladattal. Az érzékeit ilyenkor bombázták az emberek zűrös életének hangjai és szagai – a kiabálás, az alkoholos lehelet, a félelem sikolyai, a körülötte lévő testek lüktetése –, miközben megpróbálta kiszűrni a szükséges információkat, hogy rendezni tudja a helyzetet.

– Mostanában itt szaglászik ez az új fickó, ételt, pénzt, meg mit tudom én, mit hoz Pipnek. – A nő nem tágított, továbbra is követte Jót, dohányszagú lehelete visszataszító volt. – Valaki biztos szólt Jimnek, ő meg szörnyen féltékeny. – A nő hosszú sóhajt eresztett a fagyos levegőbe. – Pip nem bújna mással ágyba. Hűséges Jimhez, még így is, hogy az egy disznó.

– Rendben, köszönöm a segítségét, Mrs. Brook. Innentől átveszem, kérem, most már menjen be! – csattant fel Jo, mire a nő rábámult, majd elsompolygott. Jo várta a szirénák hangját, de csak csendet hallott, és a szíve kalapálását. Rémülten nézte a csipkefüggönyön keresztül, ahogy a kigyúrt, felnyírt hajú, munkáskabátot viselő férfi újra pofon üti a nőt.

Jo felszisszent, amikor a nő a fejére szorította a kezét, fájdalmában élesen felsikoltott, és vér kezdett csorogni a szájából. Jo körbejártatta a tekintetét a kevés bútorral berendezett szobán. A bő pólót viselő két kislány sikoltozott, az anyjuk hátratántorodott, feldöntött egy állólámpát, amely a földre zuhant, és a benne lévő izzó felrobbant, üvegesőt zúdítva a kopott szőnyegre. A férfi lihegve nézte, aztán odalépett a feleségéhez, és jó erősen hasba rúgta.

Jo magához húzta a gallérján lévő adóvevőt, és lenyomta a gombot.

– Whisky négy-nulla-egy, itt vagyok a Wicker Street 42.-ben. Sürgős segítség szükséges. Be kell törnöm, a férfi komolyan bántalmazza a nőt.

– Vettem, két egység már úton van. Maradjon kívül, ne tegye ki magát veszélynek. Ismétlem, maradjon kívül!

Ahogy Jo elengedte az ujját az adóvevőn, odabent a nő a gyerekei felé nyújtotta a kezét. Az idősebbik felállt, az anyjához szaladt, és védelmezően rávetette magát, de az apa lerántotta róla, és folytatta az ütlegelést. A nő a gyerekeibe kapaszkodott, miközben a férfi tovább üvöltözött és rugdosta. Jónak valahogy be kellett jutnia, hogy eltávolítsa a férfit a feleségétől, mielőtt komoly sérülést okozna neki. Nem volt más választása, meg kellett próbálnia.

Fürkészni kezdte az ablakokat, valami nyílást, bejáratot keresett, de szorosan be voltak zárva. Nem akarta betörni, hiszen az üvegszilánkok kéznél lévő veszélyes fegyvert jelenthettek volna a férfi számára. Inkább elkezdte végigfuttatni az ujjait az ablakpárkányon, hátha talál egy gyenge pontot a kereten, ám ekkor faszilánk fúródott a kezébe. Amikor kihúzta, felnyögött fájdalmában, de kitartóan, módszeresen folytatta a tapogatást.

Végül a harmadik párkánynál megtalálta, amit keresett: egy helyen elkorhadt a keret. Egy földön talált rozsdás, fém festékkaparót beékelt a résbe, és feszíteni kezdte az ablakot. Az egy kattanással megadta magát, és Jónak minden erejét bevetve sikerült feltolnia.

A gyerekek könny csíkozta, piszkos arccal mindezt mozdulatlanul nézték.

– Rendőrség! Hagyja abba! – kiáltott a férfira.

Az fel sem nézett, tekintetét továbbra is a feleségére és a dühének a nő testére kifejtett hatására szegeződött. Jo átemelte a lábát a nyitott ablakon, és egy sötétzöld kanapén landolt. A lába közben beleakadt valamibe, ami halk puffanással a földre esett.

– Ezt azonnal hagyja abba! Lépjen hátra a hölgytől! – kiáltotta Jo, miközben odasietett a férfihoz, és a mellkasánál fogva próbálta a karjával arrébb tolni. – Csillapodjon le, segítséget kell hívnom a feleségéhez, mert maga sérüléseket okozott neki!

Ahogy Jo kettejük közé lépett, találkozott a tekintete a dühtől tágra nyílt szemű férfiéval, aki a méregtől reszketve bámult vissza rá.

– Ennek a kurvának viszonya van! – kiabálta az arcába fröcsögő nyállal.

– Megijeszti a gyerekeit. Kérem, menjen hátrébb! – szólt Jo továbbra is köztük állva és a gyerekeket nézve, akik kis testükkel takarták az anyjukat.

A férfi meg sem hallotta, mintha máshol járt volna, teljesen hatalmába kerítette a düh, és még nem végzett. Jo szirénázást hallott a távolból, de nem elég közelről. Egyedül volt. A kis, nyirkos szobában az egyetlen hang a nő és a gyerekek kétségbeesett nyöszörgése volt.

– Na jó, menjünk inkább ki az előszobába! Ott elmondja nekem, mi is ez az egész. Gyerünk! – próbálta kiefelé tolni a férfit.

A férfi félrelökte, és újra rugdosni kezdte a feleségét. Jo a gyerekekre pillantott, és kitárt karral elindult feléjük abban a reményben, hogy odasietnek hozzá. De azok halálosan mozdulatlanok maradtak, a szemük tágra nyílt, egyikük felemelte kis kezét, és valahova Jo mögé mutatott, majd kitátották a szájukat, és fülrepesztő sikításban törtek ki.

Jo a szeme sarkából hirtelen fényességet látott, majd azonnal megcsapta a hő is. Ahogy az ablak felé fordult, egy felborult hamutálat pillantott meg a padlón, és rémülten eszmélt rá, hogy ő lökte le a földre, amikor bemászott az ablakon. Másodperceken belül meggyulladt a szakadt csipkefüggöny, és az égő anyagdarabok pillangókként repkedtek a szőnyeg fölött, amelyen mindenfelé felcsaptak a lángnyelvek.

Az ablakhoz rohant, megpróbálta leszedni a függönyt, de a szakadt anyag szétfoszlott az ujjai között. A lángok végigtáncoltak a szobán, másodpercek alatt meggyújtották a kanapét, és hamarosan el is nyelték. Jo kétségbeesetten nyomkodta a gallérjára tűzött adóvevőt.

– Whisky négy-nulla-egy, sürgősen szükség van tűzoltókra a Wicker Street 42.-ben! Két felnőtt és két gyerek van bent, az elülső szoba ég. – Elkeseredve nézett végig a szobán, amely hamar megtelt füsttel.

Miközben a lángok a padlón elterülve fekvő felesége haja felé táncoltak, a férfi először emelte tekintetét Jóra, és farkasszemet néztek.

– Mindenkinek azonnal ki kell mennie! – parancsolta Jo. – Egyedül nem tudom eloltani, a tűzoltók már úton vannak.

A férfi egy pillanatra megállt. Föléjük tornyosuló alakja meg sem rezzent, amikor az égő mennyezetről törmelék hullott a fejére, és szikraként izzott fekete hajában. Aztán úgy tűnt, hogy lassan megenyhül, letérdelt, felemelte eszméletlen feleségét a földről, és arrébb vitte az égő szőnyegtől. Jo a gyerekek után nyúlt, magához húzta őket, és kisietett a szobából a férfi után, arra számítva, hogy az majd balra fordul a folyosón, és elhagyja a házat, ő pedig követi a gyerekekkel.

Ám legnagyobb rémületére a férfi ehelyett az előszobához érve jobbra kanyarodott, és a bejárattól távolodva beljebb ment az immár lángoló házba. Eszméletlen feleségével a karjában elindult felfelé a lépcsőn. Jónak megakadt a szívverése, ahogy a zokogó gyerekekbe kapaszkodva tehetetlenül nézte, amint az apjuk egyre feljebb megy, magával cipelve az anyjukat a mindent elnyelő tűz poklába.

– Anya! – kiáltotta az egyik gyerek kétségbeesetten, és minden erejét latba vetve kitépte magát Jo kezéből, és felszaladt a lépcsőn a szülei után. Jo ekkor hallotta meg végre az érkező erősítés szirénáját.

– Holly, gyere vissza! – kiáltotta a kisebbik gyerek, miközben ő is megpróbált elszabadulni.

Jo gyorsan visszarántotta a gyereket, szorosan átölelte a kislány mellkasát, hogy ne tudjon elmenekülni, és kinyitotta a bejárati ajtót. Hirtelen beáramlott a hideg levegő, és az előszobát betöltő füst egy része kiszökött. Jo nagyokat kortyolt a friss levegőből, de a szemét csípte a sűrű fekete füst, amely mostanra elnyelte a házat.

A karjába vette a gyereket, és kilépett. Ebben a pillanatban két villogó, szirénázó rendőrautó állt meg csikorogva a ház előtt. Kipattantak a kocsiajtók, és négy rendőr szaladt felé.

– Ki van odabent? – dörrent rá valaki, a többiek pedig berohantak a házba. Csak Phillip Price maradt hátra, elborzadva a nyitott ajtóból áradó sűrű füsttől.

– Egy férfi, egy nő és egy gyerek van bent, felmentek az emeletre, az elülső szoba ég! – kiáltotta Jo az először érkezettek után, és észrevette, hogy mögöttük ott jön a bátyja, Charlie, és elsiet Phillip mellett.

– Jól vagy, Jo? – kérdezte a bejárat felé futtában.

– Jól – felelte köhögve –, de a tűz szétterjedt, és van bent egy Holly nevű kislány. Hozzátok ki onnan gyorsan, Charlie!

A füst már olyan sűrű volt, hogy a bátyja szinte azonnal eltűnt szem elől, amint befutott a házba a kollégái után. Jo felkapta a síró kislányt, akinek szőke fürtjei kék szemébe hullottak. Szorosan ölelte az apró testet.

– Ne félj, kimentik őket!

Phillip keskeny szája tátva maradt a döbbenettől, csak állt, és nem segített, földbe gyökerezett a lába, tökéletesen tehetetlen bénultságba merevedett, miközben a füst már minden földszinti ablakból gomolygott kifelé.

– Phillip, hozz a gyereknek vizet és takarót! – kiáltott rá Jo. – Phil! A kocsim csomagtartójában van víz és egy takaró, ide tudnád hozni? – ismételte meg. Phil végre ránézett, lassan bólintott, megfordult és elindult.

A ház felől hangos robaj hallatszott, ahogy a hőség és a füst nyomásától megrepedve az egyik földszinti ablak felrobbant. Jo rémületében felkiáltott, amikor tudatosult benne, hogy mennyien vannak odabent – köztük szeretett bátyja, Charlie is. A kislányt a csípőjére ültette, és körbefutott a ház hátsó frontjához. A szíve rémülten kalapált. Hirtelen két szomszéd tűnt fel az utca sötétjéből létrát cipelve.

– Köszönöm! – mondta Jo. – Kérem, figyeljék az ablakokat, hátha megjelenik közülük valaki, és kiáltsanak nekem! Maguk ne másszanak fel! Nem akarok több áldozatot! – Ablakról ablakra sietett, kétségbeesetten keresve bármiféle életjelet, miközben a kislány az ablakkeretek repedésein kiáradó füstöt nézte, és sikoltozva szólongatta a nővérét.

– Holly! – zokogott bele Jo nyakába. Forró könnyei csíkot hagytak koromtól fekete arcán.

– Nincs semmi baj, nem lesz semmi bajuk! – vigasztalta Jo. Ekkor meghallotta a távolból a tűzoltók szirénáit. Túlságosan soká jöttek! Visszaszaladt a ház elejéhez, és a bátyját szólongatta. Végül két kollégája megjelent az egyik ablakban, kinyitották, mire a füst gomolyogni kezdett kifelé, mint a sárkány lehelete.

– Ide! Ide hozzák a létrát előre! – kiáltotta Jo a szomszédoknak. Gyorsan átadta a kislányt Phillipnek, aki közben egy takaróval a kezében megjelent mellette. A két férfi segítségével a nyitott ablakhoz állította a létrát. Érezte a téglákból áradó intenzív hőséget.

– Hol van Charlie?! – kiáltott rá az elsőként a helyszínre érkező rendőrre, amint lemásztak, és kétrét görnyedve rettenetesen köhögni kezdtek. Igyekezett kizárni a hisztériát a hangjából.

– Nem tudom, nem láttam – mondta köpködve az egyik. – Nem találtuk meg a gyereket.

– Charlie! – sikoltott fel Jo, és sírva fakadt, ahogy felnézett a nyitott ablakra. Ő okozta a tüzet, amelyben most négy ember, köztük egy kisgyerek és a saját testvére bent rekedt. Ha nem jutnak ki, sosem bocsátja meg magának. Az anyja sem bocsátaná meg neki soha, ha történne valami a drága fiával. – Charlie! Hol vagy? – kiáltott Jo, átadta a csípőjén ülő, síró gyereket egy kollégájának, és kétségbeesésében elkezdett felmászni a létrán, mert tenni akart valamit, bármit, hogy segítsen. Képtelen volt csak állni és várni, amíg a bátyja meghal odabent.

– Jo! Mit művelsz? – kiáltott utána Phil. – Gyere vissza! Nem mehetsz be oda!

– Meg kell keresnem Charlie-t! – nézett vissza Jo Philre a félelemtől reszketve. Ekkor hirtelen meghallotta fölötte a füsttől elgyötörten köhögő bátyja hangját:

– Megyek le! – mondta.

Jo testében valami soha nem tapasztalt megkönnyebbülés áradt szét. Elgyengült a lába, csípte a könny a szemét, és ahogy felnézett, megjelent Charlie a létra tetején, a jobb vállán cipelve Hollyt.

Miközben mászott lefelé, a nagy hőségtől egymás után törtek ki az ablakok, és a ház körül álló emberek fedezékbe húzódtak, mert üvegszilánkok repültek szét az éjszakában. Amikor a tűzoltók és a mentők végül megálltak a ház előtt, Jo kivette Hollyt Charlie karjából, és a mentősök felé sietett, hogy átadja nekik. Nézte, ahogy a koromtól fekete arcú és hajú, a köhögéstől görcsösen rángatózó kislányt hordágyra fektetik.

– Kérem, segítsenek a bátyámnak, oxigénre van szüksége! – mutatott Charlie-ra, miközben fogta a kislány kezét. Ekkor egy másik mentős felkapott egy oxigénmaszkot, és odasietett vele Charlie-hoz, aki feketét öklendezett.

A vízágyúk permetezése és a reflektorok fénye hirtelen betöltötte az éjszakai égboltot. Jo visszafordult Hollyhoz, és kisimította a haját sápadt homlokából. Ekkor Holly leejtett valamit a földre, majd felnyögött, az oldalára fordult, és hányt. Véreres szeméből csorogtak a könnyek, ahogy a földön lévő nyakláncért nyúlt, miközben a mentős elszántan próbálta az arcára rögzíteni az oxigénmaszkot. Jo lehajolt, és gyengéden visszaadta a Szent Kristófot ábrázoló ezüstmedálos nyakláncot a kislánynak.

A kislány gyenge hangon motyogott valamit, amit elnyomott az oxigénmaszk sziszegése. Jo közelebb hajolt. Amikor újra beszélni próbált, kormos kis arcán egy könnycsepp gurult végig. Jo feszülten figyelt, amikor a kislány, a kezében szorongatva az anyja láncát, az oxigénmaszkhoz nyúlt, és lassan felemelte.

A szemét Jóra szegezte, felemelte a hangját, hogy biztosan meghallja, és a fülébe suttogott. A leheletétől végigfutott a bizsergés Jo nyakán.

– Semmi baj! – nyugtatta Jo, és megpróbálta visszatenni a maszkot Holly arcára, és ebben a pillanatban értette meg, mit súgott neki a kislány:

– Te ölted meg! Megölted az anyukámat!

Első fejezet

Jo

2015. március, hétfő reggel

– Láttad a maradványokat?

– Igen, asszonyom.

– És biztosan emberi?

– Igen, van egy koponya, és úgy tűnik, hogy fejsérülése volt.

– De egyébként ép?

Stanley James őrmester bólintott Jo Hamilton felügyelőnek.

– A helyszínelők már úton vannak, úgyhogy hamarosan többet fogunk tudni – tette hozzá Stanley. – De mivel egy ilyen eldugott helyen van eltemetve, szerintem majdnem biztos, hogy gyilkossággal állunk szemben.

Jo hátrapillantott az erdős területre, amelyet az elsőként kiszálló egység a reggeli szörnyű felfedezés óta már körbekerített, majd a tekintetét a La Manche csatorna szélesen elterülő vizére emelte, amely a lábuk előtt találkozott a Telscombe-sziklákkal.

– Jól van, nézzük meg! – Jo az utóbbi napokban egyedül ült az irodájában, és az utolsó ügyeit szedte rendbe a hét végén esedékes végső átadásra, amikor a folyosón zsizsegés támadt. Nem tudta kivenni, miről beszélnek, de mindig volt valami elektromosság a levegőben, amikor egy nagyobb ügy beindult: az emberek az íróasztalok körül csoportosultak, suttogtak, és füstként terjedt a hír. Türelmetlenül várta a kopogást az ajtaján, hogy elmondják neki, miről van szó. Ez végül ma, egy telefonhívás formájában következett be, Fred Jones nyomozó jóvoltából. „Asszonyom, egy építkezés során a munkások emberi maradványokat ástak ki a Saltdean melletti erdőben, a Telscombe-sziklákon. Stan szerint koponyasérülés nyilvánvaló nyoma látszik.”

Az elmúlt napok szűnni nem akaró márciusi esőzése miatt a BMW-jük alig tudott felkapaszkodni a sáros úton arra a kis erdős területre, ahol most leparkoltak egy csoport pickup mellett, amelyeknek az oldalára az „ARC Építési Vállalat” felirat volt festve.

– Ki találta meg a maradványokat? – kérdezte Jo, tekintetével a sáros ösvényeket és a tisztáson álló néhány fát pásztázva. Aztán az őrmesterre pillantott, aki még csak egy éve volt a csapatában, de máris értékes segítségnek bizonyult: szorgalmas volt, gyors észjárású és tisztelettudó. Sok tekintetben a bátyjára, Charlie-ra emlékeztette.

– Két fickó valami építkezős tévéműsorhoz ássa itt az alapokat, a víztornyot alakítják át lakóházzá. Hónapok óta várnak arra, hogy megkapják az engedélyt a munkálatok megkezdésére. Sok szerencsét hozzá ezek után! – mondta a fejét csóválva. – Kate volt az, aki elsőnek kiérkezett. Most hallgatja ki a fickókat.

– Víztorony? – ráncolta a homlokát Jo, miközben Stan már elindult az ösvényen, és a híg sár telefröcskölte kék lábzsákját.

Jo benézett Stan kocsijának csomagtartójába, hogy van-e még cipővédő, mert meg akarta kímélni az új csizmáját attól, hogy csupa sár legyen – vagy ami még rosszabb, hogy bizonyítékként elkobozzák. Talált egy párt, és felhúzta.

– Nem sokan tudnak erről a toronyról. Teljesen eltakarják a fák – tette hozzá Stan, amikor Jo utolérte, miközben a sós tengeri szél csípte a bőrét. Nehezen haladtak, tiszta sár volt az út. Végül elérték az erdőt, ahol a fák kusza gyökerei némileg felszívták az iszapot. Ahogy Jo felnézett, meglátta a fák között megbúvó négyszögletes, cölöpökön álló betontornyot.

– Ó, szóval ez az! Évek óta nem jártam itt fent – jegyezte meg. – Nem is tudtam, hogy ez víztorony. Emlékszem, amikor a nyolcvanas években gabonatároló volt, egyszer néhány gyerek beszorult, és engem hívtak ide kiszabadítani őket.

– Ott vannak a maradványok, asszonyom – mutatott Stan egy sárga markológép melletti földkupacra, amelyet rendőrségi szalaggal kerítettek el. Jo óvatosan odalépkedett, nem akarta tönkretenni az átázott gyepet Stan lába körül. Megállt, lenézett, és meglátta maga előtt a földben a sekély sírt és a részben feltárt maradványokat. Lassan leguggolt, és a tavaszi napfényben hunyorogva nézte az elé táruló látványt. Egy koponya, egy kulcscsont és egy combcsont emelkedett ki az olvadó, sáros talajból. Egy oldalára fordult, magzati pózba görnyedt test.

Annak ellenére, hogy a sussexi rendőrségnél eltöltött harminc éve alatt rengeteg holttestet látott, mindig nagyon elszomorította, ha szembesült egy kioltott élettel, gyakran annak virágkorában. Egy pillanatig csak állt, és szemlélte a szomorú látványt. Az emberi maradványokhoz sohasem tudott hozzászokni. Ám a hosszú és fényes pályafutása azzal is járt, hogy az agyában azonnal elkezdtek cikázni a kérdések, amelyek megfejtésével a következő napokat fogja tölteni a törvényszéki orvos. Kinek a maradványai? Hogy került ide? Mióta van itt? Hogyan halt meg ez az ember?

Tapasztalatból tudta, hogy a csontokból tudnának DNS-t nyerni, de ez nem sokat ér, ha fogalmuk sincs, kinek a csontvázáról van szó, és így nem tudják, kiével hasonlítsák össze. Ha már gyanítják, hogy kinek a rokona lehet, akkor tesztelhetik a családot. De most, ezen a ponton Jónak más információkra kellett hagyatkoznia, hogy megpróbálja kideríteni, ki az áldozat. Nevezetesen a lábánál lévő töredezett nyomokra; a ruhafoszlányra, amely egy virágos női blúz darabjának tűnt – de lehet, hogy csak egy régi lepedő, amibe a holttestet csomagolták –; valamint még egy tárgyra, ami mintha egy láncon lógó medál lett volna. Mindegyiknek utána fog nézni, mindennek, amit még a helyszínelők találnak. Amikor a törvényszéki orvos megadja neki a halál valószínűsíthető időintervallumát, akkor végigböngészheti az abban az időszakban eltűnt személyek fényképeit. Ezután még a legapróbb részlet is, amelyet könnyen elmulaszthat, kulcsfontosságú lehet ahhoz, hogy kiderítse, ki lehetett az illető. Mindez az információgyűjtés általában hetekig tart – amire neki most nem lesz ideje. Valójában már csak öt nap volt hátra a nyugdíjazásáig, amikor is le kell mondania a hivataláról, a státuszáról, az irányításról, és át kell adnia ezt az ügyet valakinek, akit valószínűleg nem érdekel annyira, mint őt.

Valakinek, aki nem dolgozna olyan elszántan, mint ő. Nem tenne meg mindent azért, hogy kiderítse az igazságot.

És a megérzése azt súgta, hogy ezek a maradványok ahhoz a lányhoz tartoznak, akinek az eltűnése évtizedek óta kísértette őt. Egyelőre semmilyen bizonyítéka nem volt erre, de meg akarta találni a módját, hogy addig tartsa a kezében az ügyet, ameddig csak tudja.

Mintha olvasott volna a gondolataiban, Stan odafordult hozzá:

– Ha a törvényszéki orvos megerősíti, hogy gyilkosságról van szó, fel kell állítanunk egy eseti központot. Maga hamarosan abbahagyja, igaz? Szeretné, hogy én intézzem? Gondolom, nem akarja vállalni az utolsó hetében. – Stan hunyorgott a tavaszi napsütésben, és a kabátzsebébe nyúlt a napszemüvegéért.

– Igen, azt hiszem, igazad van, majd meggondolom – válaszolta, miközben a férfi a homlokát ráncolva feltette a szemüveget római orrára. – Nem lesz szükség túl sok utánajárásra – elmélkedett Jo. – Leginkább archívumi munka lesz, ülök az íróasztalomnál, és átnézem az összes régen eltűnt személy aktáját. Valószínűleg elkezdem, ellenőrzöm, hogy minden rendben elindult-e, aztán átadom – mondta.

– Rendben. Szóljon, ha segítségre van szüksége!

Jo rámosolygott Stanre, aki még mindig mellette álldogált. A magas, szőke fiatalembernek kedves arca és mosolygós kék szeme volt, amely Jót az apjára emlékeztette. Szigorúan véve még nem volt a veje, de mivel Megannel még ebben az évben készültek megesküdni, nemsokára családtaggá fog válni. Érezte magán a férfi tekintetét, és zavarában elpirult. Laza fickó volt, ambiciózus és céltudatos, aki a műszak végén képes volt teljesen kikapcsolni a munkát, és hazamenni a menyasszonyához és másfél éves kislányukhoz, Phoebehez, aki Jo unokája volt. Kedvelte Stant, aki szerette Megant, és segített áthidalni a köztük lévő szakadékot. Az viszont igaz, hogy minden, amit Jo mondott vagy tett, azonnal Megan fülébe jutott, aki elborzadva vette hírét, hogy az anyja csupán öt nappal a nyugdíjba vonulása előtt egy lezáratlan, régi ügybe készül belemerülni. A lánya már számolta a napokat, amikor Jo visszavonul, és végre az esküvőjére koncentrál: a meghívókra, a ruhapróbákra, az ülésrendre és a borkóstolásra. Olyan beszélgetésekre, amelyekről Jo tudta, hogy elkerülhetetlenül az lesz a vége, hogy összevesznek, mert Megan érezni fogja, hogy az anyja inkább szomorú, semmint örül a miatt a tátongó űr miatt, amelyet a nyugdíjazása minden bizonnyal hoz majd.

Tudván, hogy a leendő veje figyeli, Jo lehajolt, és a sekély sírra összpontosított. Ránézésre nehéz volt elkülöníteni, hogy mi levél meg törmelék, és mi a ruházat, de határozottan úgy tűnt, hogy textilcsíkok vannak a kulcscsont köré tekeredve.

– Rajtad és Kate-en kívül senki más nem járt itt? – pillantott kérdőn a férfira.

– Nem – rázta meg a fejét Stan.

– Lehetséges, hogy a helyszínelők találnak néhány ruhafoszlányt. Úgy látom, mintha lenne ott valami – mutatott a koponya alá. – Azt viszont nem hinném, hogy ennyi idő után váladékfolt vagy vérnyom lenne rajta. Remélhetőleg ki tudják deríteni, hogy milyen ruhadarab lehetett egykor – bökött a megfeketedett csontvázra tapadt, sáros szövetfoszlányok felé. Megyek veled, beszéljünk a munkásokkal! – mondta Jo, miközben felállt. – Nyilvánvaló, hogy itt nem szabad tovább ásni, és senki sem zavarhatja meg a helyszínt. Kate maradjon itt, és a műszakja végeztével gondoskodjon a helyettesítésről, és hogy éjjel-nappal legyen valaki szolgálatban! És mindenkit regisztráljon, aki idejön vagy innen elmegy, nem akarom, hogy bárki beszennyezze a helyszínt. Hívtad már a helyszínelőket?

– Igen, már úton vannak – mondta Stan, és a homlokát ráncolva Kate felé nézett, aki még nem tudta, hogy a sekély sírra fog vigyázni a dermesztő hidegben.

– Nagyon fúj itt a szél. Régen ez az én területem volt, de már évek óta nem jártam fent a Tye-on – mondta Jo elmerengve. – Menjünk, és beszélgessünk el azokkal a fickókkal, akik megtalálták.

Egy rendőrautó mellett parkoló terepjáró felé néztek, amelynek nyitva volt a csomagtartója, és a lökhárítón egy vastag bomberdzsekit viselő férfi ült valami gőzölgő folyadékot kortyolgatva.

Jo ismét leguggolt, és közelebb hajolt.

– Tényleg van itt egy koponyasérülés. Biztos, hogy nem a melósok ütötték meg munkagéppel? – Felpillantott a markoló fogaira, melyek türelmetlenül tornyosultak a most már rendőrségi szalaggal körülkerített terület fölé.

– Elvileg nem. Nem ásás közben találták meg. Tegnap egy nagy területet tisztítottak meg a közelében, és bizonyára kimozdították a sekély sírt támasztó földet, ami aztán a heves esőzés miatt leomlott. Akkor vették észre a maradványokat, amikor ma reggel megérkeztek.

– Mindenképpen vegyék le a cipőnyomukat és a DNS-üket, mert máris beszennyezhették a helyszínt – utasította Jo. A tenger felől érkező jeges szél csípte az arcát. Már el is felejtette, milyen hideg van itt fent. Fiatal közrendőrként a hetvenes években éjszakánként egyedül rótta Rottingdean és Saltdean járdáit, amíg már nem érezte a lábát. Tudta, hogy Kate nem fogja díjazni, hogy itt kell maradnia fent, de nem érdekelte. Soha nem kért volna egy közrendőrtől olyasmit, amit ő maga nem csinált annak idején, és ezt Kate is tudta.

Stan felnézett a víztoronyra.

– Szerintem, aki felhozta ide a holttestet, olyan valaki volt, aki ismeri vagy korábban ismerte a környéket, és talán sokat időzött itt. Ezt a víztornyot ötven éve nem használták. Azt hiszem, kamaszkoromban voltam itt egyszer nyáron egy buliban. Itt senki sem hallja a zajt, a legközelebbi ház vagy másfél kilométerre van Telscombe-ban.

– Kivéve a Morgate Házat – biccentett Jo a gyermekotthon irányába, a hatalmas, szimmetrikus, vörös téglából épült viktoriánus épület felé, amely egy évszázad óta magasodott a Saltdean-sziklák fölé, és az arra járó hajókról nézve babaháznak látszott. – Most már lakatlan, mert túl közel van a sziklafal széléhez, de egészen a kilencvenes évekig működött. A törvényszékieknek kell majd megmondaniuk, hogy ezek a maradványok származhatnak-e ilyen régről.

Jo a tenger felé fordult, és a Morgate Házat nézte, amit hamarosan lebontanak. Időnként mészkődarabok zuhantak a szikla alatti sétányra, és a ház eleje veszélyesen közel került a peremhez. Az önkormányzat régóta tartott attól, hogy a szikla leomlik, és a ház részei a part mélyébe zuhannak, de az épület lebontásához eddig nem tudtak elég pénzt előteremteni. Most végre sikerült.

Ahogy Jo visszafordult a feltárt maradványokhoz, a téli napfényben megakadt a szeme a koponya melletti láncon. Közelebb hajolt, és rájött, hogy ez egy nyaklánc.

– Nézd csak, valami ékszernek látszó dolog van ott, jegyezd fel a füzetedbe a törvényszékiek számára! – Ezzel Jo elővette a zsebéből a mobiltelefonját, és lefényképezte a sárral borított nyakláncot. Miközben visszatette a mobilt a zsebébe, Stanre pillantott, aki a homlokát ráncolta. – Írd fel a nevét minden erre járónak! Ki kell szélesítenünk a bűnügyi helyszínt, mert további bizonyítékok után kell majd kutatni, például lehet itt betemetve cipő vagy akár az áldozat táskája. Utánanézek, hogy végeztek-e a környékre vonatkozó levéltári kutatást, és találtak-e errefelé bármit, ami az áldozaté lehetett – mondta Jo, a helyszín történeti, geológiai és régészeti nyilvántartásaira utalva, hátha az elmúlt harminc évben találtak valamit, ami segíthet a nyomozásban.

– Van valami ötlete, hogy ki lehet az áldozat? – kérdezte Stan a homlokát ráncolva.

Jo a szemébe nézett, majd visszafordult a több évtizednyi sárral és földdel egybeolvadt csontokhoz. A nyakláncról nemrég leeshetett egy apró sárrög, mert most előtűnt egy Szent Kristóf-medál, amitől Jo szívverése elakadt.

– Nincs – hazudta, mert nem akarta elárulni, hogy az agyában kavarognak a lehetséges magyarázatok. – Visszamegyek az irodába, és elkezdem átnézni az eltűnt személyek aktáit.

Elindult Kate Harris közrendőr felé, aki éppen a terepjáró lenyitható hátulján ülő munkást hallgatta ki. A férfi sáros dzsekijének vállán az „ARC Építési Vállalat” felirat díszelgett.

– Jo Hamilton felügyelő vagyok, ön tette a bejelentést? – szólította meg a férfit. – Köszönjük, hogy jelezte nekünk! Egyértelműen emberi maradványok, így sajnos nem folytathatják az munkálatokat a helyszínen. Javaslom, hogy mindenki menjen haza.

A férfi elkomorult, majd felállt, elővett a zsebéből egy csomag dohányt, és sodort magának egy cigarettát.

– Nekem nem gond – mondta, miközben kortyolt egyet a kávéból –, de a főnök nem lesz boldog. Meddig fog ez tartani? Már így is több hónapos késésben vagyunk.

– Néhány naptól akár három-négy hétig is eltarthat – bólintott Jo. – Tízméteres körzetet kell átvizsgálnunk, hátha más csontokat vagy bizonyítékokat, cipőt, bármilyen tárgyat találunk, ami az üggyel kapcsolatos lehet – mondta, és a fejére húzta a kabátja kapucniját. – Hálásak lennénk, ha az információt megtartanák maguknak. Amint a helyszínelősátrakat felállítják, a sajtó azonnal megneszeli. Nekünk viszont időre van szükségünk a feltáráshoz, és csak azután tudunk nyilatkozatot kiadni.

– Hogyne. Szóval úgy gondolja, hogy valakit meggyilkoltak, és itt temették el? – kérdezte a férfi, és beleszívott a cigarettájába.

– Egyelőre fogalmunk sincs. Amint mondtam, nagyra értékeljük a diszkréciójukat. – Jo elnézett a tenger felé, és látta, hogy két Ford Fiesta csúszkál felfelé az úton feléjük tartva.

– Megjöttek a helyszínelők – jegyezte meg Kate, amikor Stan odaért hozzá.

– Feltétlenül említsd meg nekik az ékszert, és egyikőtök máris menjen fel, nem akarom, hogy a helyszín egy percre is őrizetlenül maradjon! Van nálad notesz?

Kate bólintott.

– Jól van, írd le mindenkinek a nevét, aki itt van, és a helyszínelőkét is, és bárkiét, aki még felbukkan. Megértetted?

– Igen, asszonyom! – felelte Kate zokszó nélkül, és már indult is felfelé, a szél ellen fejére húzva a csuklyáját.

Jo nézte, ahogy Kate elmegy. Hosszú utat tett meg azóta, hogy öt évvel azelőtt, rögtön az érettségi után odakerült. Jo úgy igyekezett a szárnyai alá venni Kate-et, hogy ne legyen túl feltűnő, de sok lehetőséget látott benne, és amikor csak tudott, tanácsot adott neki. Kate mindig elsőként jelentkezett, ha önként vállalkozóra volt szükség, és olyan energiával rendelkezett, amely Jót pályakezdő önmagára emlékeztette. Mivel a lány az a fajta volt, akinek az arcára kiülnek az érzelmei, eleinte nem fogadta valami jól Jo tanácsát, hogy bármennyire közvetlennek és barátságosnak tűnnek is a férfi kollégái, nem mutathatja ki az érzelmeit egyiküknek sem, különben soha nem fogják komolyan venni. Ha azt akarja, hogy tiszteljék, keménynek és elszántnak kell lennie, soha nem szabad panaszkodnia, és mindig be kell vallania, ha hibázik. Végül megfogadta Jo tanácsát, és ennek eredményeképpen Kate népszerű volt a kollégák körében, és olyan személy hírében állt, akire nehéz helyzetben is lehet számítani. Jo nagyon szerette volna látni, hogy Kate kiteljesíti a benne rejlő lehetőségeket, ő pedig átadja neki a stafétabotot, ezért nemrég javasolta előléptetését őrmesterré, és remélte, hogy még a távozása előtt megkapja a kinevezést.

Ekkor Stanhez fordult, aki a helyszínelőket figyelte, amint a sárban küszködnek a parkolással.

– Visszamegyek, és elkezdem a szervezést. Hívjatok, amint kész az igazságügyi szakvélemény! Megmondanád nekik, hogy ma beszélni szeretnék velük a bomlással és a halál becsült idejével kapcsolatban? És nem baj, ha elviszem a járőrkocsit, te pedig eligazítod őket, és tájékoztatsz engem a fejleményekről? Amikor visszaérek, küldök valakit, aki leváltja Kate-et, és te mehetsz vissza vele az ő kocsiján. Rendben?

Jo elfordult, és már alig várta, hogy lemehessen az őrs irattárába megkeresni az eltűnt személyek archív aktáit, és elkezdhesse a kutakodást. Szintén a raktárban kell lennie a saját jegyzetfüzeteinek – amelyeket 1973-tól, a rendőrségnél töltött első napjától kezdve megszállottan vezetett –, és talán lesz bennük egy-két kulcsmondat, ami segít felidézni az emlékeket.

Ahogy az esőben távolodott Stantől és Kate-től, az az ismerős érzés kúszott fel a tarkóján, hogy a háta mögött róla fognak beszélni. Mivel már csak öt nap volt hátra a nyugdíjazásáig, Stan valószínűleg azt kívánta Megan érdekében, bárcsak néhány nappal később találták volna meg a maradványokat. Elképzelte, ahogy a férfi a hove-i sorházukba hazatérve kivesz egy sört a hűtőből, miközben Megan a vacsorát készíti, és teljesen elégedett az otthon lévő anya szerepével, amivel Jo sosem volt az. „Mióta is lehet ott az a csontváz? – teszi fel a kérdést Stan, miközben Megan az égre emeli a tekintetét. – Húsz vagy talán harminc éve? És egy héttel azelőtt bukkan fel, hogy a mamád nyugdíjba vonulna! Nem fogja egykönnyen átadni másnak.”

Jo beült a kocsiba, és beindította a motort. Sütött a nap, de a part felől fújó szél erejétől ellenségesnek érződött ez a vidék. Kihajtott a part menti útra, és hamarosan a Morgate Ház nagy árnyéka mellett haladt el. Nem tudott ellenállni, hirtelen ötlettől vezérelve indexelt, és ráfordult a Morgate útra. Végigdöcögött a töredezett aszfalton, amely az elhagyatott gyermekotthon lakattal lezárt kapuihoz vezetett.

Leparkolt, leállította a motort, és lassan kinyitotta az autó ajtaját. Fütyült a szél, odalent a kavicsos partot ostromolták a hullámok. Az erősödő széllökések sikító hangot adva nyomultak be a kitört ablakokon. Jo lehunyta a szemét, összehúzta magán a kabátot, és végigfuttatta ujjait a kapun és a szélben zörgő láncon.

„Vajon megengedik, hogy együtt maradjunk, egy szobában?” Jo maga előtt látta, ahogy a kis Daisy Moore sírva szorítja a nővére kezét, és piszkos arcán nyomot hagynak a lecsorgó könnyek.

A kislányok gyönyörű testvérpár voltak, mindkettőjüknek puha szőke haja és szürkéskék szeme volt. A mindössze hatéves Daisy tincsei a válláig értek, ahol babafürtökbe kunkorodtak, míg a nyolcéves Holly rövid bubifrizurát viselt. A lány érettebb volt a koránál, szinte úgy viselkedett, mint egy anya a gyermekével. „Nem engedem, hogy elválasszanak minket, Daisy, ígérem!” – mondta átölelve a húgát.

Negyven év telt el a tűzeset óta, de az, hogy a kislányokat itt kellett hagynia a Morgate Házban, Jót azóta is kísértette álmaiban. Itt állt aznap éjjel, látta, ahogy a Morgate Ház életre kel, felgyullad a veranda tompa fénye, kinyílik az ajtó, és egy ősz hajú asszony jelenik meg. Jo ösztönösen a kislányok elé lépett, mintha meg akarná akadályozni, hogy Mrs. Price elvegye őket tőle, mert tudta, hogy amint átadja a lányokat, a gyermekkoruk örökre véget ér.

És igaza volt. Utána tíz évig nem látta Mrs. Price-t, egészen addig, amíg egy hónappal azután, hogy 1985 tavaszán visszatért a gyermeknevelési szabadságról, az őrsre érkezett egy bejelentés, hogy Holly Moore eltűnt. Rémülettől összeszorult szívvel hajtott fel a Morgate Házba, hogy felvegye Lorna Price vallomását. Holly állandóan elszökdösött, mondta, miközben a főépület melletti lakrészükben porceláncsészéből kortyolgatta a teát, a férje pedig a tűz mellett újságot olvasott. Nem akart gondot okozni a rendőrségnek, mondta, de úgy gondolta, jobb, ha értesíti őket, hogy Holly nem tért vissza. Láthatóan bosszantotta az, hogy Jo sajnálkozott, amiért két napot vártak, mire bejelentették. Értékes idő, amely alatt kereshették volna az eltűnt lányt, magyarázta Jo.

Lorna Price rábámult.

– Ha minden alkalommal felhívnám magát, amikor valamelyik lány nem jön vissza, mindennap feljárhatna ide.

Jo felháborodva tért vissza az őrsre, és jelezte ezt a felettesének, Carl Webber nyomozónak, akit láthatólag nem aggasztott sokkal jobban a dolog, mint Mrs. Price-t. Csak amikor Jo könyörögni kezdett, és azzal fenyegetőzött, hogy a feletteséhez fordul, akkor egyezett bele, hogy kihelyezzen néhány plakátot az eltűnt lányról, és kiküldött két kollégát, hogy házról házra járva kérdezősködjenek Saltdeanben. De nem lett semmi eredménye, és Mr. és Mrs. Price-t soha nem vonták felelősségre, amiért csak későn jelentették a lány eltűnését. Gemma Smithnek igaza volt, senkit sem érdekeltek a morgate-es lányok. Legkevésbé Carl Webbert.

Jo elfordult a fájdalmas emléktől, és a szikla széléhez sétált. Lüktető fejjel meredt a lent elterülő partra, és maga előtt látta fiatalabb énjét 1975-ben, amint elkeríti Gemma Smith holttestét. Az arcába vágó jéghideg szél most is ugyanolyan érzés volt, mint aznap, amikor megpróbált karókat verni a kavicsos fövenybe, miközben körbeállták a bámészkodók, akiket mágnesként vonzott oda a hosszú, fekete hajú lány felpuffadt teste, akinek halott tekintete Jóra szegeződött.

Megszédült az emlékektől, hátralépett, és közben a lába kimozdított egy követ. A kő átbucskázott a hatvanméteres szakadék peremén, és hosszú csend után puskagolyóként pattant a lenti köveken. Jo gyomra görcsbe rándult. Végre esélyt kapott arra, hogy bebizonyítsa, amit mindig is sejtett a Morgate Házzal kapcsolatban: hogy az ott gondozott gyerekeket elhanyagolták, és hogy ha a tulajdonosok, Lorna és Geoff Price még életben vannak, akkor alaposabban ki kell hallgatni őket Gemma Smith és Holly Moore eltűnése ügyében.

Jo legbelül mindig is tudta, hogy Gemma nem lett öngyilkos; a lány ugyan nagyon keveset beszélt a rendőrautóban a gyermekotthonba vezető úton, de Jo meg tudta állapítani, hogy tele van élni akarással. Dühös volt a Morgate Házra, de nem tűnt depressziósnak, inkább felháborodott volt, és készen állt arra, hogy elmeneküljön, és megküzdjön a saját boldogulásáért. Jo gyanúját azonban, lévén csak egy húszéves rendőrnő volt, senki sem vette komolyan. Ám ha most Holly Moore holtteste van a Tye-on, és a koponyáján lévő horpadás valóban erőszak nyoma, akkor meglenne a szükséges bizonyítéka arra, hogy Holly eltűnése bűncselekménnyel áll kapcsolatban, és ez lehetővé tenné, hogy nyomozást indítsanak mindkét lány halála ügyében.

Az idő azonban ellene dolgozott: a lehetetlent kellett volna elérnie, hegyeket megmozgatnia, hogy elegendő bizonyítékot szerezzen ahhoz, hogy újranyissák az aktákat, esetleg kettős gyilkossági nyomozásként – ezt semmiképpen sem tudta volna egy hét alatt véghez vinni. Gemma halála és Holly eltűnése negyven éve bántotta, jobban, mint bármi más a dicső karrierje során, de attól tartott, hogy túl későn fedezték fel Holly holttestét. Mégis meg kellett próbálnia.

Visszament a kocsijához, és miközben beindította a motort, még egyszer hátrapillantott a sziklaperemre. A látszólag szilárd sziklafal le fog omlani, nem tehet ellene semmit, hamarosan örökre odavész – akárcsak az esély arra, hogy helyrehozzon néhány szörnyű hibát, amelyek oly sok év óta gyötörték.

Második fejezet

Gemma

1975. november

Gemma Smith a rendőrautó hideg bőrülésén ült, és a visszapillantó tükörből figyelte, ahogy utánabámul az őt élelmiszerlopáson kapó asszony, miközben a rottingdeani főutcán elhajtanak. Gemma lehorgasztotta a fejét. Még mindig magán érezte a nő saskaromként vállába vájó hosszú ujjait, amint visszarántja az üzlet küszöbéről, amikor ki akart slisszolni. Pánikszerűen próbált menekülni, de az asszony csak annál erősebben fogta, és kiáltott a férjének, hogy segítsen, aztán megrántotta Gemma kabátját, hogy kipotyogjon alóla, amit rejteget.

Bár hideg volt, Gemma égő arccal nézett fel, és egy csoport embert látott maga körül, akik meredten bámulták, ahogy a kabátja alól négy csomag keksz hullik a bolt padlójára. Lassított filmfelvételen nézte, amint földet érnek, a csomagolásuk felhasad, tartalmuk összetörik és szétszóródik a padlón.

Ösztönösen lehajolt, és kétségbeesetten elkezdte összeszedegetni. A szíve hevesen kalapált, próbálta takarni a fejét, tudta, hogy minden szem rászegeződik, és azt kívánta, bárcsak elnyelné a föld. Ekkor egy kéz visszarántotta, és húzni kezdte a bolt hátsó része felé.

– Gyere csak velem, hívom a rendőrséget, elegem van abból, hogy ti, kölykök a készleteimet dézsmáljátok! – kiabálta a férfi az arcába a reggeli kávétól bűzös lehelettel, miközben a bolt végében lévő sötét, füstös irodába vonszolta.

Csak ült a faszéken, a kezét bámulta, miközben a boltos tárcsázta a központot, és a helyi rendőrőrsöt kérte. Elöntötte a szégyen, ahogy a sovány férfi, akinek a nyakában zsinóron lógott a szemüveg, rászegezte a tekintetét, miközben a kapcsolásra várt. Nem tudott a férfira nézni, inkább az íróasztalát bámulta, amely tele volt a beszállítóktól kapott számlákkal és a nagykereskedői árulistával. A számológép papírnehezékként szolgált, az asztal végén pedig egy aprópénzes széf állt. Dolgos ember lehet, gondolta, aki korán kel, hogy a csípős hidegben átvegye a kiszállított árut, és feltöltse a polcokat az üzletében, amelyet valószínűleg egész életében vezetett. Utálta, hogy lopnia kellett tőle, de nem volt más választása.

Végül megérkezett a rendőrnő, és felvette a vallomást a férfitól. Gemma csak ült, és hallgatta, figyelte, ahogy a toll végtelen lassúsággal szántja a jegyzetfüzetet. Tudta, hogy Gemma készül valamire, mondta a férfi, mert hosszan ólálkodott a boltban, és azt is tudta, hogy Morgate-gyerek. Mindig idejönnek és lopnak, és neki elege van ebből.

– Ezúttal csak figyelmeztetlek – mondta a Jo néven bemutatkozó rendőrnő a kék rendőrautó vezetőüléséről, amikor lekanyarodott a tengerpartra. – A bolt tulajdonosa nem akart feljelentést tenni. De lehet, hogy legközelebb nem lesz ilyen szerencséd. Talán, ha mesélnél egy kicsit a Morgate Házról, tudnék segíteni. Nem adnak eleget enni?

– Szerencse? – visszhangozta Gemma gúnyosan. Kinézett az ablakon a háborgó tengerre. A szerencse nem az a szó volt, amelyet rövid élete során gyakran használtak volna vele kapcsolatban. Hétéves korában kijött hozzájuk a rendőrség, miután egy aggódó szomszéd felhívta őket. Elkísérték egy gyermekkórházba, ahol a testén minden zúzódást, égést és vágást megszámoltak, megmértek és lefényképeztek. Több felnőtt is megkérdezte, hogyan szerezte ezeket a sérüléseket. Nem merte elmondani, mert az édesanyja ott állt mellette. De a bizonyítékok magukért beszéltek. Vészhelyzet miatt azonnal nevelőszülőkhöz került. Soha többé nem látta az édesanyját és a csecsemő kisöccsét. Annak ellenére, amit az anyja tett vele, rettenetesen hiányzott neki a családja. Azelőtt része volt egy családnak, még ha az félresikerült volt is. Úgy érezte, oda tartozik. Volt egy kisbaba, akinek gondját viselte, szükség volt rá, valaki szerette. Tejet adott a kisöccsének, fürdette, álomba énekelte. Elszántan védelmezte; amint látta, hogy az anyja és a mostohaapja veszekedni kezd, elvitte a babát az útból, és inkább maga szenvedte el a büntetést.

Ezután két hetet töltött nevelőszülőknél, akik megmutatták neki, hogy ő nem is az a rossz gyerek, mint akinek a szülei kikiáltották. Néhány, sokat jelentő napra eljátszhatta, hogy egy család tagja. Képet kapott arról, hogy milyen lehetne – milyennek kellene lennie – az életük az öccsével. Családi kirándulások, rendes ennivaló, asztal körül étkezés, és megkérdezik, milyen volt a napja. Egyszerű dolgok. Kezdett abban reménykedni, hogy ez a család kedves, hogy esetleg megtartják őt, és talán egy nap a kisöccse is csatlakozhat hozzájuk. Aztán két hét múlva a nevelőanyja helyett egy szociális munkás ment érte az iskolába, a holmija pedig egy szatyorban várta a kocsi hátsó ülésén.

– Elviszlek a Morgate Házba – mondta a nő váratlanul. – Túl sok voltál nekik.

A következő héten azon törte a fejét, hogy mit tett vagy mit mondott rosszul. Egészen addig, amíg rá nem jött, hogy a második éjszakán bepisilt az ágyban. A szemébe hazudtak, úgy tettek, mintha nem számítana, kicserélték az ágyneműt, és visszabújtatták az ágyba. Elhitették vele, hogy kedvelik, hogy bízhat bennük, aztán kihúzták a talajt a lába alól. Az anyja legalább őszintén megmondta neki, hogy nem szereti.

A felnőttekbe vetett bizalma ekkor végleg elpárolgott. Tucatjával jöttek és mentek az évek során: rendőrök, szociális munkások, tanárok. Mind azt állították, hogy segíteni fognak, ha hajlandó bízni bennük – majd örökre eltűntek az életéből. Akárcsak ez a rendőrnő, aki most visszavitte őt a Morgate-be.

Nem szólt semmit, az ablakon kinézve figyelte az esőt. Nem volt értelme beszélni, hiszen senkit sem érdekelt igazán, soha semmi sem változott.

– A bolttulajdonos azt mondja, a Morgate Ház-beli gyerekek sokat járnak be hozzá lopni. Ott nem adnak nektek enni? – erősködött a rendőrnő.

Gemma a tengert nézte, miközben korgott a gyomra. Könnybe lábadt a szeme, amikor arra gondolt, hogy ennivaló nélkül tér vissza a kicsikhez.

– Tudod, udvariatlanság nem válaszolni, ha kérdeznek tőled valamit – mondta a nő, ahogy leparkolt a Morgate Ház előtt.

– Minek? – Gemma ki akarta nyitni az ajtót, hogy kiszálljon, de előtte zöld szemét a nőre szegezte. – Azt hiszi, hogy érdeklem magát, pedig nem. Hazamegy a családjához, és elfelejt. Mindenki azt akarja, hogy eltűnjünk. Hát, talán egyszer tényleg eltűnök. – Karba tette a kezét, és dühösen bámult ki a kocsi ablakán, majd, amint Jo kinyitotta az ajtót, hogy kiengedje, elviharzott a ház felé.

Mrs. Price a mellékszárny ajtajában állva várta őket, és úgy nézett Gemmára, mintha valami macska által odahurcolt holmi lenne.

– Mi a fenét csináltál már megint?! – fröcsögte, amikor Gemma elment mellette.

– Hagyjon békén! – vetette oda Gemma, amikor az asszony a rendőrnőnek szabadkozni kezdett a lány viselkedése miatt. A szokásos üres szavak voltak. „Jöjjön csak be! Hozhatok önnek teát vagy kávét? Nagyon sajnálom, teljesen megvadult, nem tudjuk, mit kezdjünk vele. Már mindent megpróbáltunk. Micsoda? Hogy nem adunk nekik enni? Már hogyne lenne mit enniük, megmutassam a konyhát? Ezek a lányok azért vannak itt, mert nehezen kezelhetők. Egyetlen nevelőcsalád sem tud megbirkózni velük, mert hazudnak meg lopnak. Ez szörnyű, nagyon sajnálom őket. De hát van egy határ, amin túl nem tudunk mit tenni.”

Lorna Price elbűvölő tudott lenni, amikor úgy akarta. Jól táplált volt, és adott a külsejére: tökéletesre vágott, egyszerű, rövid frizurát viselt, kasmírkardigánjából textilöblítő illata áradt. Az ártatlanság mintaképe. Rengeteget beszélt, szöges ellentétben a férjével, aki soha nem szólalt meg. Geoff Price állandóan a karosszékében ült, és újságot olvasott. A hallókészülékét lehalkította, hogy ne kelljen hallgatnia a felesége fecsegését. Kancsal volt, és soha nem lehetett tudni, hogy az újságját nézi-e, vagy a gondjaira bízott lányok közül azt, akit éppen szidott a felesége a mellékszárnyban.

Amikor Gemma végigsomfordált a folyosón, hallotta, ahogy a kicsik az ablakhoz szaladnak, és a rendőrautót nézik. Reménykednek benne, hogy van nála valami számukra. Kicsi szemük tágra nyílik az izgalomtól, hasuk korog az éhségtől. Képtelen lett volna a szemükbe nézni. Most még nem.

Alig várta, hogy kizárja a világot, úgyhogy bement a hálószobájába, és magára csukta az ajtót. Körülnézett az Eve-vel közös szobában valami vigaszt keresve, amitől úgy érezné, hogy most már biztonságban van. Hogy otthon van. De nem volt ott semmi. Csak málló vakolat a falon, a függönysínről lógó lepedők, huzat nélküli matracok.