részlet

Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2017
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

Hungarian translation © Egyed Veronika, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Saga Ástu
Benedikt, Reykjavík, 2017

Borító © wayfarerlife photography / Getty Images Hungary

A könyv fordítását támogatta:

Kiadja a Jelenkor Kiadó, 2021, 2024

Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Greskovits Endre
Olvasószerkesztő Török Tünde
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-413-2

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Itt következik

egy történet Ástáról, aki egykor fiatal volt, és valamivel öregebb most, mikor ezeket a sorokat írom, vagy inkább firkantom, mert itt minden gyorsan történik még akkor is, ha úgy tűnik, hogy az elbeszélés csigalassúsággal vánszorog, mintha megállt volna az idő.

Egy pillanat, és el is mondom, hogyan kapta Ásta a nevét.

Hogy miért ezt választották a szülei, miért nem inkább a Sigríðurt, Maríát, Gunnþórunnt, Auðurt, Svavát, Jóhannát, Guðrúnt vagy Fríðát; hiszen mindannyian névtelenül születünk, s azonnal vagy kis idő múlva már el is neveznek bennünket valaminek, hogy nehezebb dolga legyen a kaszásnak, ha el akarna ragadni minket. Adj nevet, és a halálnak meggyűlik veled a baja. De vajon mesélhetünk-e egy emberről anélkül, hogy az őt körülvevő életre rátapintsunk, erre az atmoszférára, mely az eget támasztja; indokolható-e ez?

Első rész

Kezdjük az elején:
Reykjavík belvárosában vagyunk a múlt század
hatvanas éveinek
hajnalán, és elmondom, hogyan kapta Ásta a nevét
– aztán elveszítem a fonalat

Ásta szülei, Helga és Sigvaldi még akkor kiválasztották a nevét, mikor még az anyaméhben volt; meg voltak győződve róla, hogy lányt várnak, és a nevet Halldór Laxness 1934–35-ben megjelent regényéből, a Független emberekből vették. Míg Ásta anyja méhében nőtt, fejlődött, együtt olvasták a könyvet, és együtt sírtak a végén. Még Sigvaldi is, aki pedig gyerekkora óta nem hullajtott könnyet, úgy hitte, nem képes már ilyesmire. Sírtak, mikor Ásta apja, Bjartur felkarolja elgyengült, haldokló lányát, aztán nekivágnak a zord felföldeknek, távolodva az élettől: „Csak jó erősen öleld át a nyakamat, virágom – mondja Bjartur. – Igen – suttogta. – Mindig ameddig csak élek. A te egyetlen virágod. Az életed virága. És nem fogok hamar meghalni, nem, ó, még soká nem fogok meghalni.”1

Hát persze hogy siratták. Ezek a sorok, ez a végszó még a sziklából is könnyet fakasztottak volna. Mégis megkísért minket a gondolat: nem volt-e ebben némi… mesterkéltség: lányukat egy olyan regényhősről elnevezni, akit ugyan könnyű megkedvelni, ám életében és később, halálában végig apja árnyékában maradt, s ebben az árnyékban csak meddő konokság burjánzott, semmi más, s szerencsétlenség, kegyetlenség, ami abból fakad, ha valaki nem képes senkivel együtt érezni. Ástának keresztellek azért, mert a másik Ásta a hideg felföldön halt meg vért köhögve, apja hajthatatlanságának oltárán.

Sigvaldi állt elő az ötlettel. Helga eleinte habozott, de azonnal beleegyezett, mikor rájött, hogy ha az utolsó betűt elhagyjuk, akkor az a szó marad: ást, ami izlandiul szeretetet jelent. Neve ezért nemcsak a híres regény által keltett lelkesedést idézhette fel, nemcsak azt az erős hatást, amit olvasása közben Ásta szüleire tett, hanem – ami Helga szerint talán még fontosabb – emlékeztette őket és a világot arra, hogy életünkben milyen közeli elérhetőségben van a szeretet. Hogy Ásta léte a szeretetből fakadt, és szeretetben nevelkedik majd.

Helga alig tizenkilenc éves, mikor Ásta megfogan, Sigvaldi bő tíz évvel idősebb. Nem nagy a korkülönbség, idővel szinte elenyésző lesz. Egy idő után nem számít, hogy egy házaspár tagjai között kettő, tíz, tizenöt vagy húsz év van. Mégis, aki még alig tizenkilenc éves, az máshol tart az életben, mint aki harmincéves múlt.

Van már egy hét hónapos lányuk, csinos szuterénben laknak Reykjavík belvárosában, az a cél, hogy két vagy négy év múlva már földszinti lakásba költözhessenek. Sigvaldi az utóbbi években festőként dolgozott, nagy szerencséje volt; ezt a foglalkozást akarja űzni továbbra is, de ecsetre, vödörre csak a tavasz közeledtével lesz majd pénze. Az izlandi társadalom igen fejletlen még, szigorúan vett értelemben a huszadik század még csak tíz éve ért el ide, és még nem jött el az ideje annak, hogy ez az ország sok festő-mázolót egész évben eltarthasson; ám gyorsan közeleg az az idő, mikor Sigvaldi már ezzel foglalkozhat egyedül. Az elmúlt években telente halászott, bevételét keserves körülmények között, nehéz munkával gyarapította. Szívós és erős, szívesen alkalmazzák. De ezekben a kora januári hetekben, mikor látogatást teszünk náluk, nincs senki a tengeren. A halászok ugyanis beszüntették a munkát. Kíméletlenül sztrájkolnak már tíz napja, mikor Helga felfekszik a konyhaasztalra, amiről épp most szedte le az edényeket a vacsora végeztével, kuncog, ruhája felgyűrve, bugyija a földön, és Sigvaldi beléhatol.

Olyan heves, hogy arra sem veszi a fáradságot, hogy a nadrágját levegye. Csak letűrte az ülepére, de az lassan lejjebb ereszkedik majd, ahogy Sigvaldi mozogni kezd kicsit előredőlve, kezével az asztalra támaszkodik, ajka szétnyílik, liheg, fokozza a tempót, nadrágja lejjebb csúszik, Helga nem kuncog már, hanem sóhajt és nyög, lábát szétteszi, hogy jobban érezze magában a férfit, suttog neki, szerelmem, szerelmem… férjére néz, kivillantja fogát, aztán felemelkedik, és rekedten a fülébe súgja: tegyél magadévá, keményebben. Tudja, hogy ezzel felizgatja, tudja, hogy ettől a férfi megvadul, keményebben… a konyhaasztal inogni kezd, mikor Sigvaldi igazán belelendül, végre kitombolhatja magát az utóbbi napok tompasága után.

A semmittevést sosem bírta jól. A tétlen kezeknek semmi hasznuk nincs, akár el is lehetne hajítani őket ki, a szemétbe.

Dühödt sztrájk ez, a halászok jobb bért akarnak, a szocialisták egy óra múlva a Tejgyár nagytermében, a Laugavegur 162-es szám alatt gyűlést tartanak majd – Sigvaldi olyan hevesen hatol belé, olyan erővel, hogy az asztal szinte szétesik – ez az egyszerű, de masszív asztal, amit két évvel korábban ácsolt, mikor beköltöztek.

Helgának sikerül kiszabadítania telt mellét, duzzad a tejtől, Sigvaldi keze után kap, beléharap erősen, a férfi föléje hajol, és valamit hajtogat suttogva, amit Helga csak akkor ért meg, mikor már vagy ötödszörre ismétli: szeretlek, szeretlek, szeretlek, szeretlek, szeretlek. Váratlan ez, mert Sigvaldi sohasem mondja ezt a szót, őbenne nincs is ilyesmi, szinte mintha szégyellné vagy félne tőle, Helgát olyan váratlanul éri, hogy szeme megtelik könnyel, a férfi fejét a mellére húzza, ő pedig elfordul, hogy az ne lássa a könnyeit, kinéz az ablakon, ki a sötét estébe, ki a világba, ahol valaki már a beszédet gyakorolja, amit egy óra múlva a Tejgyár nagytermében mond majd el.

Az biztos, hogy súlyos szavak lesznek, amiket a kormányhoz és a tőkés hatalomhoz intéznek majd.

Sigvaldinak sikerül lerúgnia magáról nadrágját és alsónadrágját is, de nem húzza ki Helgából. El akart menni a gyűlésre, de bármilyen tűz fűti ezekben a dolgokban, a sztrájk, a tőkések elleni harc most nem számít egy légyfingnyit sem: átkarolja Helgát, felemeli, és beviszi a hálószobába. Az vékony lábszárával átkulcsolja a csípőjét. Mikor sikerült lerúgnia magáról a nadrágot, Sigvaldi jobb lábáról lecsúszott a zokni is, a padló hidege a talpába nyilall. Kint zord fagy van, itt, Reykjavíkban, a házak között, de kint a nagyvilágban is, ahol az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti jeges viszony faggyal perzseli több tízmillió ember életét, lelkét. Sigvaldi óvatosan az ágyra fekteti Helgát, nagy gonddal, mintha törékeny lenne, ezzel kihúzódik belőle, de Helgának sikerül visszakormányoznia megint, a félhomályban ajka a férfi ajkát keresi, nyelvük egymásba fonódik, Sigvaldi ismét mozogni kezd lassan, mert nem akar rögtön elélvezni. Persze hogy nem. Persze hogy nem akar azonnal. Lassan mozog, ez természetes, hogy így hosszabban időzhessen az élvezetben, mert az ember élete nem túl hosszú, csak annyi, mint az a röpke idő, ami a nappalt az éjszakától elválasztja. Ezért ezeket a perceket, melyekben életünk vibrál, meg kell élnünk a maguk teljességében, maradéktalanul. Életünk ekkor elmélyül, sőt, talán átlényegül boldogsággá.

Nem sokkal hosszabb, mint amennyi idő a nappaltól az éjszakáig eltelik.

Valójában igen különös ez az egész. Ha valamit nagyon várunk, akkor a következő nap, hét, hónap olyan távolinak tűnhet, mintha az élet alig-alig moccanna a helyéből. Mint egy ritkán pislogó dinoszaurusz.

Sigvaldi lassít. Élvezi, hogy Helgában lehet, hallhatja, ahogy sóhajtozik, ahogy levegőért kapkod, nyöszörög. Élvezi, hogy férfiasságát kihúzza szinte teljesen, aztán lassan megint beléhatol, érzi, milyen simán csúszik bele, Helga sóhajt. Helga, aki szereti őt, ez a gyönyörű, gyönyörű, gyönyörű nő – hát mi az istenért siesse el?

Mert hamarosan úgyis megtörténik. Nincs az a vallás, ami megakadályozhatná; itt a legforróbb imák is hasztalanok – és a dinoszaurusz pislant egyet.

S most, több mint harminc évvel később Sigvaldi túl messzire nyújtja az ecsetet, a magas létrán elveszíti egyensúlyát – s néhány pillanattal később a kemény járdára zuhan.

Miért kellett, hogy ilyen jó legyen
– de megszólal a telefon

A járda kemény és hideg, de innen látszik az ég, ugyanolyan gondtalan és nyárias, mint az imént. Úgy tűnik, közömbös az iránt, hogy Sigvaldi ott hever a járdán tehetetlenül, mintha Sigvaldi nem is érdekelné, pedig létük együtt halad immár több mint hat évtizede. Legalább felsegíthetné, mert nagy zuhanás volt ez, a létra a második emeletig ér, Sigvaldi ott festette az ablakkereteket a sziporkázó napfényben. Hogy a fenébe eshetett le a létráról, az istenverte ügyetlensége! Föl kéne állni. A keretek nem lesznek lefestve maguktól. Csak előbb pihenek egy kicsit, motyogja, lehunyja szemét, de aztán kinyitja ismét. Jobb, ha nyitva tartja, mert itt valami furcsa dolog történik, az ég olyan alattomos, jobb lesz vigyázni. Sigvaldi mégis becsukja a szemét megint, nem bírja nyitva tartani. Becsukja, és hirtelen ismét tízéves kissrác lesz, lóhalálában rohan lefelé a Vesturgatán, Reykjavíkban, a két barátjával. Nem emlékszik, miért, minek szaladnak így, de elevenen átjárja a lelkes, tomboló életöröm. Kacagnak teli torokból. Sigvaldi kinyitja a szemét, felmosolyog a távolságtól kék égre. Lehunyja szemét.

Apja nyögni kezd.

Éjszaka Reykjavíkban, majdnem fél évszázaddal korábban.

A sóhajoktól és a keserves üvöltéstől virrasztanak egész éjjel, Sigvaldi, az anyja, a két nővére. Csak a kisöccse, aki akkor hat- vagy hétéves, ő bóbiskol el néha. De ő is csak akkor, mikor bekucorodott az ágyba Sigvaldi mellé, félve, zokogva a bátyjához bújt.

Ő bal karjával átöleli, vigasztaló szavakat dünnyög neki, halkan elénekel néhány altatót, attól csitul a sírás. A kicsi kimerülten, fejét Sigvaldi nyakába fúrva elszunnyad. Öcsikém, suttogja, kicsikém, érzi a kis test melegét, szívverését, ettől olyan öröm tölti el, hogy szemébe könny szökik, szorosan magához szorítja öccsét. Így fekszenek. Milyen jó érezni az életet, mikor ilyen közel a halál. Az éjszaka telik, Sigvaldi öleli alvó kisöccsét, apjuk ordít, a morfium már nem hat, anyja és idősebbik nővére tanácstalanul, rettegőn, kimerülten gubbaszt a haldokló mellett, aki üvölt reggelig, üvölt egészen addig, míg végül meg nem könyörül rajta a halál.

Sigvaldi kinyitja a szemét. Az ég még mindig kék, tele halállal. Megint behunyja szemét.

Másik éjszaka vár rá. Egy egészen más éjszaka, úgy tíz évvel ezelőtt. A Þingvallavatnnál, a tóparton. Horgásznak. Sigvaldi, az öccse meg a veje, a nyitott, narancssárga sátorban az unokája alszik. Enyhe, nyári este, a hegyek kékek, az álmok némák, a legyek halkan zümmögnek, a madarak szenderegnek, a csendes tóban halak lélegzenek, az élet csodálatos. Sigvaldi mosolyogva kinyitja a szemét. De azonnal be is hunyja ismét.

És lassan mozog Helgában.

A halászok már tíz napja sztrájkolnak. Vagy lehet, hogy már tizenkét nap is eltelt? Rossz ennyi ideig tétlenül üldögélni, nem tesz jót az ember vérének. De azért jó napok ezek, szépek. Igen, talán ezek életének legszebb napjai, néha együtt feküdtek az ágyban, maguk között a hét hónapos lányukkal, nem csináltak semmit, csak heverésztek, csak léteztek, együtt voltak, Sigvaldi úgy érezte, szerencsés: hogy mindig boldogok lesznek. Tulajdonképpen furcsa, hogy az élet ilyen nagylelkű volt őhozzá… Helga csípőjét mozgatni kezdi a türelmetlen kéjtől, kéri, hogy harapja a mellbimbóját, ő meg is teszi, erősen harapja, ahogy Helga szereti, megharapja, a langyos tej a szájába szökik, csókolj meg, sóhajtja az asszony, forró nyelve összefonódik az övével… Helgával lenni olyan jó, hogy szinte elsírja magát… olyan… erős, igen, erős érzés szeretkezni vele. Tüzessége, ösztönössége valamit elszabadít benne, valami olyat, amiről nem tudta, hogy bír vele… Helga mellett szabad. Helgával… Sigvaldi lassan kihúzza hímvesszőjét, annyira, hogy makkja épphogy csak érinti a síkos szeméremajkakat, és vár. Egymás szemébe néznek. Helga fölemeli fejét. Megcsókolja. Beszívja a férfi ajkát. A nyelvét. Várj – suttogja Helga, várj még. És ő vár. Reszket, remeg a vágytól, mégis vár. Szeretlek, suttogja a nő. Élvezz belém. Várj, ismétli, és eltelik ezer év. Most, súgja, most, parancsolja, és visszafojtja lélegzetét, ahogy Sigvaldi gyorsan belédöf.

Miért kellett, hogy ilyen jó legyen, gondolja Sigvaldi, akaratlanul is kinyitja a szemét, átkozza magát, mert a nyári, kék ég tárul elé, furcsán messzinek tűnik, mintha egy másik világhoz tartozna. Sigvaldi le akarja hunyni a szemét rögtön, hogy megszabaduljon ettől az égtől; izgatottan várja, hogy hova veti legközelebb az idő. Remélhetőleg újra abba a reykjavíki szuterénbe… de ekkor idős asszony áll meg mellette, kezében két bevásárlószatyor. Sigvaldi szitkozódik. Miért nem hagyják békén? Legjobb, ha nem vesz róla tudomást, akkor talán elmegy. De nem, csak nem tágít. Dehogyis. Sőt, ellenkezőleg, leteszi a szatyrokat, húzza őket a tej, liszt, tojás súlya, leguggol Sigvaldi mellé, valamit mond, biztosan norvégul, ugyanis Norvégiában vagyunk, Stavanger kikötővárosában, Sigvaldi az utóbbi éveket itt töltötte második feleségével, a norvég Sigriddel meg Sesseljával, Ásta lányával.

Miért nem tűnik már el ez az asszony, hát nincs valaki vagy valakik, akik várnak arra a tejre, nem kellene már hazamennie, hogy süssön valamit a lisztből, tojásból, ehelyett itt guggol mellette, zavarja, nem engedi, hogy becsukhassa a szemét, és elmerülhessen megint Helga ölelésében, aki olyan sok szépet mondott neki éppen, hogy az önmagában kitarthatott volna élete végéig. Soha, se azelőtt, se azóta nem találkozott emberrel, aki ennyire keresetlenül, ilyen könnyen ki tudta volna mondani a szavakat, amiktől egyszerre jobban érezte magát, a szavakat, amik mindent melegebbé, nagyobbá tettek: szeretlek, gyere. Bárcsak ő is képes lenne ilyeneket mondani. Honnan volt hozzá bátorsága? Soha más embert nem szeretett ilyen forrón, szenvedélyesen, már-már kétségbeeséssel. Soha más embert nem gyűlölt még ennyire… Hogy juthatott Helgának eszébe, hogy őt szeresse, hiszen megkaphatott volna bárkit, akit csak akart, mégis őt választotta, de miért?

És neki hogy juthatott eszébe, hogy beleszeressen Helgába?

De az asszony most mond valamit.

A norvég. A szatyros.

Ott térdel Sigvaldi mellett, aki a járdán hever, mint a kihajított hulladék, és csak arra vágyik, hogy a szemét becsukhassa, hogy visszarepüljön az időben bő három évtizedet, Helga ölébe, aki épp kimondta ezt a csodálatos szót: most. Micsoda áldás néha az élet! De mit csinál ezekkel az átkozott szatyrokkal? És miért beszél norvégul? A norvégok hétszáz éve izlandiul beszéltek. Nem volt semmi okuk, hogy ezen változtassanak, senki nem kérte. Talán abban rejlik a magyarázat, hogy titkon mennyire csodálják a svédeket, akkor tehát a norvég nyelv a norvégok félresikerült kísérlete arra, hogy svédül beszéljenek? Az ember nem mond le csak úgy az anyanyelvéről, micsoda képtelen ötlet. Aki a nyelvét elveszíti, lakhatna akár a Holdon, a fenébe is.

Ezt közölni is szeretné az asszonnyal. Jól megmondja neki, le is szidja a röhejes szatyrai miatt, de ekkor valamilyen oknál fogva az asszony már nem is öreg, kabátja nem szürke, hanem fiatal lány zöld nyári dzsekiben, a bevásárlószatyrok eltűntek, szürke szeme Sigvaldit erősen emlékezteti az anyjáéra. A dühét, bosszúságát mintha eltörölték volna, ehelyett hálát érez, hogy a lány mellette akar lenni. Rossz érzés egyedül feküdni ezen a kemény, rusnya járdán…

De miért is hever ő itt? Teljesen kiment a fejéből.

Talán ivott volna?

Na igen, az jó is lenne, manapság olyan ritkán lehet részeg úgy istenigazából. Az pedig okvetlenül szükséges. Néha-néha. Egy kis vértisztítás. Nála mégis olykor évek is eltelnek egy-egy alkalom között, ami biztos nem jó az… egyensúly szempontjából. De várjunk csak, nem is telt el olyan hosszú idő a legutóbbi óta, sőt, nemrég történt, tényleg, csak… igen, két hónapja. Kisöcsi telefonált – az, aki valamikor Sigvaldihoz bújva sírdogált. Mert ő is itt lakik, a kikötővárosban a norvég feleségével, Rósával, aki olyan nyers tud lenni, legjobb felfegyverkezni, ha az ember találkozik vele. Érdekes – gondolja Sigvaldi, szeretné megosztani ezt a szürke szemű lánnyal, hogy mindketten norvég nőt vettünk feleségül. A lányra néz, az visszamosolyog. Milyen csodálatos képesség a mosoly, ez a bolygó teljesen élhetetlen lenne, ha nem lennénk rá képesek. A lány mond valamit, leveszi a dzsekijét, Sigvaldi feje alá gyűri, ő érzi a tenyere melegét. De a lány viselkedésében most mintha feltűnne valami, ami Rósára emlékezteti. Nyers, az igaz, de az öccse életében olyan, mint egy biztos horgony. Istenem, milyen igazságtalan voltam én az életben, gondolja Sigvaldi, és egyszeriben, teljesen váratlanul feltámad benne a vágy, hogy a lánynak Ástáról meséljen, mert olyan sok minden van, olyan nagyon, nagyon…

Ekkor valahol megszólal a telefon.

Ásta első levele

Szerelmem! Talán most nem sokat gondolsz erre, de hát te sokkal többre vitted ebben a világmindenségben, mint én, nagy az előnyöd, de ma harmincnégy éve annak, hogy védtelenségeddel rabul ejtettél. Emlékszel-e rá, eszedbe jut-e néha? Különben nem értelek, nem tudom, miért mentél el, mert látod, most ki gondoskodik rólad? Ki mondja meg, ha rossz a leheleted, ha úgy áll a dolog, hogy te, egy ilyen sovány ember, pocakot eresztettél? Ki kócolja össze a hajadat, ha véletlenül olyan simára fésülöd, hogy úgy nézel ki, mint egy autókereskedő vagy jobboldali tanár? Igen, és ki ráz föl egy kicsit, ki zökkent ki abból az állandó óvatosságodból hirtelen ötletekkel, amik nem várhatnak egy pillanatig sem, mert a várakozás a halál kishúga, és a halál így is elég sokszor előkerül az emberi történelemben, nem gondolod? Nem kellene még a hezitálással is adnunk alá a lovat. De akkor eszembe jut: jaj, lehet, hogy azért mentél el, hogy békén hagyjalak. Emiatt az átkozott dolog miatt ilyenek ötlenek az eszembe vég nélkül, váratlan, heves érzések lepnek meg, néha csak kicsit, néha nagyon…

Mert hiszen gyakran mondogattad azt is, sőt, be kell vallanom, elég meggyőzően, hogy néha az ember önmagához úgy kerülhet legközelebb, ha nem csinál semmit – hogy magunkra békés gondolkozás közben találhatunk rá leginkább. Mennyire rosszulesik, hogy el kellett hagynod engem ahhoz, hogy rátalálhass a békére és önmagadra. Hogy az én jelenlétem megakadályozott ebben. Talán választanod kellett köztem és a béke között? Te, aki annak idején feláldoztad… az életed, hogy a tiéd lehessek…

A Njálsgatán leszállt már az este, de az éjszaka olyan közel jár, hogy egyedül virrasztok. Már régen nem hallom a tévé zaját az alsó szintről, Anna és Guðmundur lakásából, kiscsibéik persze már régen alszanak. Gyakran ülök itt a kanapén esténként, kilenc felé, csak hogy halljam, ahogy lefektetik a két apróságot. Nekünk, az ilyen öregasszonyoknak, akik lassan már kővé válunk, nincs semmi újdonság abban, hogy le kell feküdni. Ez a hír nem kerül se címlapra, se hátsó oldalakra, nem is gondolkozunk rajta, csak pizsamát húzunk, ágyba fekszünk, és várjuk, hogy jöjjön az álom. De ha az ember négy- és hatéves, és alváshoz kell készülni – akkor aztán az egész hírszerkesztőséget riadóztatják, főcímszalagra vele! Istenkém, milyen jó lenne látni is őket, áldott legyen az, aki ezt a nyolcvanéves házat építette, mert nem sokat törődött a hangszigeteléssel. Minden este itt ülök mosolyogva, mint egy öreg teve, ahogy a te szeretett Odd Børretzened is mondja a szerelmes dalában, ami ezekkel a gyönyörű sorokkal kezdődik: „Odakint hull az eső, csorog a tetőn, / de mi bent vagyunk a melegben meztelen, / ha egy ágyban fekszünk, kedvesem, / kit érdekel, milyen kint az idő.”

Üldögélek, és mosolyogva hallgatom ezt a nagy eseményt, ahogy két életvidám gyereket próbálnak ágyba dugni. Nagy igazságtalanság ez, mert a lét olyan örömteli, izgalmas, telis-teli csodákkal, hogy felháborító, ha aludni kell menni, a legrosszabb ötlet a világon! Ma este sokáig visítozva kergetőztek a lakásban, míg szüleik fogkeféről és nyugalomról kiabáltak nekik, hogy a zajongásukkal megzavarják Ástát és Björgöt… Méghogy zavarnak! Maga Mozart sem tudna szebb, csiklandozóbb zenét írni a szaladó gyermeklábak dobogásánál! Most már mindenki alszik. Még Björg is, a kedves Björg az alagsorban. Tudod, a Björghöz hasonlók tartják az ördögöt a maga helyén, ott, a föld sötét mélyében. Ha nem lakna ott lent, az alagsorban, a sátán biztosan egykettőre feltalálna ide, hozzám, kiszagolna könnyen. És elvinne. De Björg most szendereg. Azt mondja, ahogy az évek múlnak, egyre korábban fekszik. Hogy talán a sötétség lelassítja a vért. Vagy pedig a test így készül fel a halálra.

Lehet, hogy igaza van? Egyben talán ez a magyarázata annak, hogy a kicsi gyerekek miért nem akarnak aludni menni este; fiatal lelkük érzi, hogy a halál húga az álom. A rejtelmesebb dimenziókat sokkal jobban érzik, mint mi, öregek, akiket eltompítottak az évek…

Jaj, délceg lovagom! Hiszen én azért ültem le ide, a régi norvég íróasztalom mellé, hogy csakis vidám dolgokról írjak neked, úgy gondoltam, nagyobb az esélye, hogy derűvel szerezzelek vissza, mint borongós elmélkedéssel. Éjszaka van, és nem tudok aludni. Ilyen egyszerű ez. Lehunyom a szemem, de az álom éppolyan messze van, mint… te. „I hold you closer, miles away”, írja Carol Ann Duffy egy fájdalmasan szép versben. Ha visszajössz, megígérem, hogy vasalom majd a ruháidat, ígérem, abbahagyom a dohányzást, ezúttal végleg, nem iszom annyi kávét, pozitívabb leszek, napközben mindig elhúzom a nappaliban a függönyt, nem leszek szarkasztikus, legalábbis kevésbé, ígérem, nem teszem fel a lábam a kocsiban a műszerfalra, ígérem, gyakrabban pucolom itt a vécét, sőt, még az Eurovíziós Dalfesztivált is megnézem veled! Ígérem, ígérem, ígérem… és megígérem, hogy beszélek mindenről, amiről eddig hallgattam… mert bizony lassanként kezdek ráébredni – persze halálosan rettegek tőle, hogy most már késő –, hogy az együtt töltött harminc évünk alatt sok fájdalmat okozhattam neked azzal, hogy nem mondtam el mindent. Voltak események, emlékek, amikről sohasem beszéltem, és így soha nem engedtelek magamhoz teljesen közel. Most eszembe jut, hogy említetted is, nem gyakran, nagyon ritkán, mert te olyan tapintatos vagy, félsz, hogy megbántasz, hogy a szerelem azt jelenti, teljesen megbízunk a másikban. Hogy mindent elmondunk. Biztos tudtad, sejtetted, hogy én ezt nem tettem meg. Nem engedtelek magamhoz egészen közel. Hogy bánthatott ez téged. De azt hiszem, azért hallgattam, abban a hiú reményben, hogy a hallgatás elemészti majd mindazt, amit úgy el akartam felejteni; akár a sósav. Talán azért hagytál itt, mert nem volt bátorságom neked adni magam, egészen?

…Most föl kellett állnom kicsit.

Neked írni nehezebb, mint gondoltam.

Lehet, hogy azért, mert aki ír, az kénytelen szembenézni önmagával? Felálltam, és nem tudtam mit kezdeni magammal. Mert mióta elmentél, minden elveszítette az értelmét. A könyvek, a felhők, a cipő, a kávéscsésze, a buszozás, az éjszaka, a holnap… főleg az utóbbi. Mert te nem vagy itt. Felálltam, és csak egy dologhoz volt kedvem, hogy Ninát hallgassak. Lejátszottam ezt: „Since I fell for you” („you took my love and now you’re gone”), legalább ötször. Valószínűleg nem volt jó ötlet.

Tudod (ez meg fog lepni!), Ninát fülhallgatóval hallgattam. Nem akartam felzavarni Guðmundurékat, tudom, hogy Anna éberen alszik. Nem lep meg, hogy ilyen tapintatos lettem? Bár valójában nem tudom, ez az érettség jele-e, vagy a csüggedésé. Te jobban ismerhetsz, mint más, tudod, hogy gyakran hajlamos voltam… belefeledkezni a dolgokba az izgatottságtól… vagy hát lehet, hogy inkább az önzéstől. Mert bizony azelőtt magától értetődőnek tartottam volna Ninát bömböltetni a szomszédokra való tekintet nélkül…

De azt azért tudnod kell, hogy még mindig szeretlek!

Mindegy, hogy forog a világ, mindegy, mi dúl éppen, zivatarok, gazdasági válságok, terrortámadások, populista politikusok, gyűlöletbeszéd, meteorvihar, az irántad való szerelmem örök. Szilárdan tartja magát. Nem is oltja ki semmi, csak a halál. Tudd azt is, ha kiderül, hogy a halál nem a végállomás, akkor még utána is szeretni foglak. A szerelmem sértetlenül jut át az életen, a halálon, aztán oda is, amit nem tudunk, hogy hívnak.

Szerelmem! Most az éjszaka a vendégem. A decemberi éjszaka, és olyan súllyal nehezedik az ablakra, hogy néha attól félek, elpattan az üveg, a sötétség betódul és elpusztít, még mielőtt sikerülne elmesélnem neked mindent. Mindent? Ez nem is volt szándékomban. Csak néhány sort akartam írni, egy keveset. Csak elmondani neked, hogy tudd, az élet borzasztóan, borzasztóan nehéz nélküled. Borzalmasan. Hogy mindennap a hiányodra ébredek, és csak azt várom, alhassak megint. Különben hogyan is jutott eszedbe engem szeretni?

Persze ez már nem lehetséges; már nem,

ha egyáltalán lehetséges lett volna bármikor, hogy időrendben beszéljük el egy ember életét a bölcsőtől a koporsóig, ahogy mondani szokás. Mert senki nem él így. Attól a pillanattól fogva, hogy elménkben gyökeret ver az első emlék, megszűnünk időrendben érezni, gondolkodni, s ezután ugyanannyira élünk abban, ami már elmúlt, mint ami most van. De folyamatosság iránti vágyunk állandó. A folyamatosságból fakad az a hit, hogy minden egyes életnek jelentősége van, nem véletlen, előreláthatatlan, hanem szükségszerűen létre kellett jönnie – s ezáltal az univerzumnak van értelme. Természetesen ez a magyarázat arra, miért kezdtem Ásta élettörténetét azzal, hogyan fogant. Hiba volt.

De most tél van, itt kint hangosan zúgnak a hullámok.

Ha fölállok, látom Ástát a lakásában, a Njálsgatán, most fejezi be a levelét ahhoz, aki… de ennek a levélnek nem itt kellene következnie. Azaz: nem is kellene íródnia semmilyen levélnek, legkevésbé Ástától. Ez mindent a feje tetejére állít… Bár azt sem tudom világosan, mit értek azon, hogy „mindent”. Mit is jelent ez a szó.

„Senki nem képes ‒ olvastam egy helyütt, sok évvel ezelőtt ‒ egy életről mesélni/csak Isten/de Isten nem létezik.”

Na tessék.

De bárcsak le tudnám írni hitelesen, milyen sötétség uralkodik itt, az ablak előtt. Mintha minden fény halott lenne, csak ez az egyetlen, magányos pislákolás, amit a távolban sejtek, a sötét mélységes mélyén. A szomszéd kerti lámpája persze. Mégis attól tartok, a halál lámpása ez, amivel világítja maga előtt az utat ide, hozzám – a sötétség olyan sűrű, hogy még a halál is eltéved talán.

Hiba volt, azt mondom, történetemet így kezdeni. S a második hiba az volt, hogy a levelet idéztem. De nehezemre esik Ástától bármit megtagadni. Rosszul érzi magát. Csak egy hajszál választja el a végső kétségbeeséstől. Félek, hogy a kétségbeesés ugyanolyan súlyos lesz, mint amilyet körülbelül negyven éve érzett, mikor Bécsben színháztudományt tanult. Tehát, más szóval úgy határoztam, ezzel kezdem a történetét, bár ez bizonyára újabb hiba lesz. De hibák nélkül nincs élet sem.

Jegyzetek

1Halldór Laxness: Független emberek című regényének részlete. Szentkuthy Miklós fordítása.

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Utolsó rész

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0