Kardos András

Elmaradt séták
nyomában

Levelek Apámhoz
– részlet –

© Kardos András, 2026
© Könczöl Csaba örököse, 2026
© Takács Márta, 2026

Elmondjam a történetet,
E férfi életét?
Elmondom azt… ha festeném,
Ugy festeném le, mint egy patakot,
Mely ismeretlen sziklából fakad, mely
Sötét szük völgyön tör keresztül,
Hol károgó hollók tanyáznak,
Minden nyomon egy kőbe botlik,
S örök fájdalmat nyögnek habjai.

Petőfi Sándor: Az apostol

Kardos András
Szavak előtt

(A Möbius-őrjárat)

Megkondítod magad, mint egy teret,
melyben eltávolodhatom.
Látatlanul hagyom,
hogy körülvégy, és az legyek, ahol
vagyok. Háttal megyek, csak az kerül
elém, amit már elhagyok.

Tandori Dezső

Nem szeretem az aparegényeket. Nem szeretem az ünnepeket. Nem szeretem a kerek évszámokat. Békében vagyok magammal, de nem szeretem magam. Nem is értem, hogy az micsoda. Szeretem az Apámat, nem szeretem, hogy 100 éves. Nem akarom ünnepelni, hiszen ezt ő sem szerette. Nem akarok okos lenni se róla, se vele, mert ő az Apám, és nem egy kultúrpolitikai esemény.

A levél mint forma nem más, mint esszé, kísérlet. Ha nem az ünnep íratja az alább olvasható leveleket, akkor mégis mi a csoda? A csoda az, hogy bár lehetetlen, de a kísérlet a mindenkori szubsztanciáját próbálja legalább súrolni egy viszonynak, egy embernek, egy műnek; a feltétel csak annyi, hogy ehhez a kísérlethez a szeretet és a szenvedés misztériuma adja meg az anyagot, mely megteremti a maga formáját.

Igen, én Apám, Pándi Pál, civil nevén Kardos Pál, postaládán és az urnáján Kardos (Pándi) Pál szubsztanciáját keresem sok-sok évtizede, és a Levelek Apámhoz egy forma e kísérletek sorában. Szeretem Apámat, nem szeretem az aparegényeket, és nem szeretem az ünnepeket sem. Hiába 100 éves most Pándi, nem történik más, mint évtizedek óta: megkísérlem megkísérteni Pándi Pált, az Apámat, kettőnk viszonyát, a szeretet és a szenvedés viszonyát, vagyis Apám szubsztanciáját. Reménytelen, tehát megteszem.

Nem szabad megírni ezt a könyvet. Nem szabad a 100. születésnapra megírni. Nagy tévedés, hogy a túlélők fölényben vannak a halottal szemben. Tehát meg kell írnom, mert nem lehet megírnom. Meg kell kísérteni apám és a kapcsolatunk szubsztanciáját. Nem tudom feltárni, tehát megkísértem. Csak érteni kell a paradoxon metaetikáját. Legyen hát.

Ha meg akarom érteni egy emberi viszony szubsztanciáját, ahhoz meg kell értenem e viszony emberi lényegét. Ez képtelen feladvány, de nem adhatom fel, éppen a fent említett paradoxon okán. Ha a filozófia felől mernék elindulni (itt nem), akkor biztosan a halálhoz viszonyuló lét elemzésével kezdeném. De nem teszem. A levél (esszé) kísérlet ugyan, de (még) nem filozófia. Kísérlet. Ha valaki ebben az irányban akar olvasni, e kötet utolsó szövege, Pándi Petőfi-tanulmányának első bekezdése útba igazíthatja: „Ne a halálra emlékezzünk most, hanem a halál ürügyén az életre, a műre. A halál sohasem nagyszerű, mindig szomorú, megborzongató, fagyos. De halál és halál között sokféle különbséget tehet az élet; az életet és a halált nem csak biológiai kapcsolat köti össze. Van halál, amely a választott életküzdelem része-folytatása, és ha e küzdelem minősége közhasznú és nemes, akkor a halál egy nagyszerű élet megszakítója, végpontja.”

Látjuk tehát, hogy Pándi Pál hogyan szerette (volna) látni (saját) halálhoz viszonyuló létét. Ennél az én szavaim itt nem mondanak többet. Mert nem is tudnak. Viszont tudnunk kell, mi volt apám életének kezdő- és végpontja, különben nincs értelme az esszéknek. 1944-ben az ő apja már Ukrajnában munkaszolgálatos, ő maga anyjával és húgával a debreceni gettóban várja a sorsát. Nagyapó ír egy rejtjeles képeslapot a fiának, ahol a szavak kezdőbetűit visszafelé kell olvasni. Az üzenet: „Vagonba ne!” Innen indul Pándi voltaképpeni élete. 1986. december 30-án ír egy levelet Aczél Györgynek ezzel a szöveggel: „Gyuri! Itt a vége, ámen. Ölel P.” Ez Pándi Pál utolsó levele, sőt utolsó kézzel írott szövege is, hiszen hamarosan agytrombózissal kórházba kerül, és többet nem jön ki onnan.

E két pont között, ha tetszik, e kezdő és végszavak között éli Pándi Pál az életét, és küzd, szenvedélyesen küzd azért, hogy formát adjon az életének, magyarán: küzd saját szubsztanciájáért, szenved és harcol önmagával, hogy ez a szubsztancia láthatóvá váljék.

Ám az ember szubsztanciája soha nem látható, soha nem érhető el, „csak” viszonyulni lehet hozzá. Erről több most nem mondható, Apám; az olvasó (és a magam) kedvéért viszont idézem Camus-t, Az idegen egy nekünk szóló, rejtelmes részletét:

„Egy cseh faluból a meggazdagodás reményében világgá megy egy férfi. Huszonöt év múltán, dúsgazdagon, visszamegy a faluba a feleségével és a gyerekével. Az anyjának meg a nővérének szállodája volt a férfi szülőfalujában. A férfi, hogy meglepje az anyját meg a nővérét, a feleségét a gyerekkel elhelyezi egy másik hotelben, és elmegy az anyjához. A nő nem ismeri fel a fiát a férfiban, aki fogja magát, és tréfából szobát vesz ki a szállodában. Még meg is mutatja, mennyi pénz van nála. Éjszaka aztán az anyja meg a nővére kalapáccsal agyonveri, kirabolja, a holttestet pedig bedobja a folyóba. Reggel aztán jön a feleség, és mit sem sejtve elmondja, ki is volt a tegnapi szállóvendég. Mire az anya felköti magát, a nővér meg kútba ugrik. Ha nem olvastam el százszor ezt a történetet, egyszer se. Egyrészt elég hihetetlen történet volt. Másrészt viszont nagyon is érthető. A férfi egy kicsit meg is érdemli a sorsát, az életben soha nem szabad szerepet játszani.”

A művészet soha nem fogja nekünk felkínálni az emberi szubsztancialitás könnyed megközelítését. Másrészt viszont, szemben az esszével, szemben a tudománnyal, másként és másként, a remekművek a halálhoz viszonyuló létben megformálják az emberi lényeg fel nem ismerhető individualitását.

Pándi Pál életének és halálának talán legfontosabb, de bizonyosan egyik legrejtelmesebb alapszava volt az őrjárat. Ha a levelek és a kötet többi írása előtt van feladata a szavak előtti szavak írójának, aki nem szereti sem az aparegényeket, sem az ünnepeket, sem a kerek évfordulókat, akkor ez a feladat nem lehet más, mint megvizsgálni az őrjárat fogalmát és problematikáját, különös tekintettel a szubsztancia megkísértésére Pándi Pálnál… … …

Lectori salutem

Válogatás Pándi Pál lektori jelentéseiből,
1976–1986

Nádas Péter: Leírás

1976. augusztus 24.‍¹

Nádas Péter annak idején merész hangvételű önéletrajzi regénnyel jelentkezett az irodalomban. A kritika méltányolta első próbálkozását, s jó jövőt jósolt és kívánt az indulónak. Később azt kellett tapasztalni, hogy amint Nádas Péter eltávolodik az önéletrajztól, írói ereje mintha megcsappanna; a mesterkéltség, a modorosság mind nagyobb szerepet játszik prózájában. Most benyújtott kötete ennek az eltávolodásnak szélsőséges példáit mutatja be, a távolodás – szememben – negatív következményeivel együtt: olyan ezoterikus, olyan furcsás, olyan nem-novellisztikus írások ezek, amelyek már-már megkérdőjelezik irodalmi illetőségüket is. Tudom jól, hogy az efféle prózának Nyugaton számos előénekese van (a kísérlet egyik aspektusát ars poeticásan jelzi a kötet címe), ez azonban mit sem változtat azon, hogy kétségesnek érzem ennek az alig érthető vagy nem is érthető prózasűrítménynek az esztétikumát, művészi jogosultságát.

A hűvös és tárgyilagosan kegyetlen leírás párosul itt a képzettársításnak gyakran nehezen követhető vagy nem is követhető ugrásaival, s mindezek mögött, mintegy második síkként helyezkedik el a szerző teoretikus-filozofáló hajlama. Ha mindehhez hozzávesszük a felidézett emlékek atmoszferiális jelzéseit, a ki nem bontott utalások gubancait, a minősítetlen (minősítés nélküli) sejtések és értelmi-érzelmi foszlányok vonulatait, akkor nagyjából fogalmat alkothatunk magunknak Nádas novelláinak természetrajzáról.

Mindehhez azonban hozzátartozik az is, hogy rendkívül gondosan kikalapált próza ez. Mondatai s a mondatok összefüggő lejtése-hullámzása valóságos költői ambícióról árulkodik. Hiba lenne nem észrevenni Nádas írásainak ezt a kétségtelenül igényes és értékes elemét. Továbbá nem szabad figyelmen kívül hagyni azt sem, hogy néhány írásának részlete igazi írói munka. A Szerelem című „novellája” például irodalom, úgyszólván addig, amíg „leír”, ám aláhanyatlik az írás, amikor meditatív-pszichológiai bonyodalmakba kavarodik, keveredik. Itt már hiába a technikailag gondosan megoldott ismétlés-eljárás, hiába az újrázó szerkezet – megszakad a követhető értelem fonala, s az olvasónak (tekinthetem itt magam olvasónak) nőttön nő az ingerültsége a kuszaság, az áthatolhatatlan káosz miatt. Mindezt azért részletezem ennyire, mert érzékeltetni szeretném: meggyőződésem szerint Nádas írni tudó író, aki most művészileg rossz úton jár, s pályája érdeke, hogy olvasói, lektori, kritikusi vagy baráti szóval termékenyebb irányba segítsük.

Nagyon is vitatható (visszafelé elsülő) helyzeteket teremt írásaiban a minősítetlen leírás, az írói ellenpontozás nélküli közlés, a művészileg nem „beállított” közlés. A Homokpad c. írásából egy részlet: „A tolmács nehezen fogalmaz. Felnéz a levelezőlapról. »Az ott egy zsidó.« Ez a hang rontotta el a tengert is. Megtévesztően magas homlokával egy hájas hát felé int. »Honnan tudod?« »A tarkójukról megismerem őket!« »Ebben biztos vagy?« »Itt üzletelnek egész nap. Hogy be nem szakad a terpeszkedő picsájuk alatt a szék.« Krakkóból repülünk…” Ennek a gázszagú fasizmusnak bőszítően erőtlen és lila ellenpontja az „ez rontotta el a tengert”-szerű megjegyzés. Sejtem, mit kívánt elérni Nádas Péter. Azt, hogy ennek az alja-tolmácsnak a hangja önmagát minősítse, minden direktebb kommentár nélkül. Biztos vannak olvasók, akiknél célt ér ez a szándék. De arra még várni kell, hogy az önleleplező erőt gátlástalanul érvényesítse a művet befogadók érzelmi reflexrendszere. S mindettől függetlenül: ez a konkrét részlet a szerzői reagálás irodalmiasságával zavaró, taszító. A szerző nyilvánvalóan humanisztikus szándéka ellenére is.

A kötet első írása inkább esszé, mint szépirodalom. Az Élveboncolás elméleti vitára hív, s nem irodalomkritikára. „…megcáfolható a leírás csaknem minden mozzanata. És megcáfolható a cáfolat is. A tények sokértelműsége elkerülhetetlen, ha leromboljuk idomított képeinket, szabott pályára és holtvágányra állított gondolatainkat…” A teljes kötetlenségnek vagy elkötelezettség nélküli állapotnak ez az óhaja az irodalmi létezés megsemmisítésének ars poeticája. A művészileg szuperáló, esztétikailag érvényes, eredményes „beállítás”, meghatározás nem a „sokértelműségben”, nem a befogadás teljes önkényességében éri el igazi célját, értelmét, hanem az értelmességben, a művészi reveláló erőben.

Mindehhez hozzá kell tennem, hogy e Nádas Péter által itt képviselt írásmód idegen tőlem, távol áll tőlem. A benyújtott írások többségét én nem javaslom kötetben való megjelenésre. Ám éppen mivel egy nagyon ellentétes ízlés- vagy irodalomfelfogás nézőpontjáról ítélem meg ezeket az írásokat, azt kérem a Kiadótól, nézesse meg ezeket a szövegeket egy „modernebb” szemléletű lektorral-kritikussal is, hátha ő felfedez bennük előttem rejtve maradt értékeket.

Levelek Apámhoz

A dolgok a valóságban természetesen nem illeszkednek úgy egymáshoz, mint levelemben az érvek, az élet több a türelemjátéknál; de ezzel a helyesbítéssel, ami ebből az ellenvetésből adódik – olyan helyesbítés ez, amelyet részletesen nem tudok és nem is akarok taglalni –, nézetem szerint mégiscsak megközelítettük annyira az igazságot, hogy ez kissé megnyugtathat mindkettőnket, s megkönnyíti számunkra életünket és halálunkat.

Franz Kafka: Levél Apámhoz‍¹

1.

Öreg, sőt Öregúr, mondtad sokszor, hívtál még máshogyan is, de az tán legyen privát, viszont a versre emlékszem: „Csombe Vilmos néptanító, huligán, huligán…” Nem is vers volt csupán, de ének. Három-négy éves lehettem. Meg arra is, hogy „Itt van Lala bá’, a gyepmester, / szarba turkálni ő nem restell. / Lala bá’, Lala bá’, Lalalala bá’.” Ez már Gárdony, a hatvanas évek eleje. Én hétéves vagyok, és ugye emésztőgödör van még, és gyepmester. No, róla írtad a dalt. De mind a kettőt el tudom ma is énekelni, csak a Csombe szövege hézagos.

Persze nem így kezdődött. Túl későn kezdődött, Öregúr. Sose beszéltünk erről, dehát hatéves koromig én Nagyinál, Anyám anyjánál éltem, mert a Böszörményi úti lakás kicsi volt, egyszobás, én meg nyilván csecsemőként nem vettem figyelembe pártunk és kormányunk érdekeit, és, legalábbis otthon, éjjel és nappal zavartam a kommunizmus végső felépítésén dolgozó szüleimet. Nem tudom, hogy a Te ötleted volt-e vagy Anyámé a Sallai, ma Tátra utcai lakás, Nagyi lakása, akit kivettetek a munkából, hogy otthon maradjon velem. Akárhogy is, jó volt így, Nagyi egy csoda volt nekem. De az Ábel Jenő utcáig, vagyis hatéves koromig rólad csak egy emlékem van, hogy Gödön meglátogatsz nyáron, ahogyan Anyám is, nyaranta ki voltam adva vagy Gödre, vagy a Szabadsághegyre, Józsi bácsiékhoz. Ez sem volt rossz, arra emlékszem, hogy onnan elvittél minket, a kis Józsit meg engem, a Népstadionba egy Újpest–Vasasra, én miattad a Vasasnak drukkoltam, és ez meg is maradt, sőt a Józsi, a házigazda Józsi fia, azt mondta, hogy ő ugyan Újpest-drukker, de most ő is Vasas. Látod, csaltam: ez nem egy emlék hatéves korom előttről, hanem kettő.

Holnap folytatom.

2.

Voltunk néhányszor meccsen együtt, ’58-ban a Real Madrid–Vasas-meccsen. Én igazából azt szerettem, hogy a Keletitől ketten lesétáltunk a Népstadionhoz, mert akkora volt a tömeg. Ez a kettesben-lét, ez mindennek a csúcsa volt. Később, már az Ábel Jenő utcában, néha elmentünk sétálni, le a Kosztolányira, onnan a Diószegi úton haza, azt hiszem, hét-nyolc éves voltam ekkor, szerintem soha nem beszéltél komoly dolgokról, rágtad a szipkád végét, magadban a szocializmus állásáról merenghettél, volt min, de én csak büszke voltam, hogy Te, pihenés gyanánt, velem sétálsz. Emlékszel, Öregúr, néha te jöttél értem az iskolába, még elsős voltam, és egyszer csak nem találtalak a tanítás végén. Így elindultam haza a Surival, kétsaroknyi volt az egész, és egyszer csak hátrafordulok, és ott jössz mögöttem. Ki akartál próbálni. Hízott a májam. Nyilván nem emlékszel, de második-harmadikos lehettem, vasárnap reggel bementem a szobádba, te még feküdtél, ráültem a hasadra, és azt mondtad: menjünk le ketten a Velencei-tóra. Akkor még nem volt meg a gárdonyi ház. Ketten levonatoztunk Velencére, még a fürdőgatyádra is emlékszem, egész nap strand, víz, büfé, mi ketten, mámor volt. Soha többet nem csináltunk ilyet. Ezt a vasárnapot, Öregúr, azóta is cipelem, mint…

Holnap folytatom.

3.

Állunk a Móriczon, vagyis a Körtéren, az újságosnál. Előttünk valaki Új Írást vesz. Odasúgod nekem: Nem is tudja a pasas, hogy a lap szerkesztője előtt áll, mondod, huncutul mosolyogva. Nem dicsekvés volt, másodikos lehettem kb., de azt tudtam, hogy Apám lapot szerkeszt. Hát igen, gondoltam kissé önelégülten, mintha csináltam volna valamit. Holott: holott Te csináltál, és az fontosabb is volt, mint ha én.

Talán negyedikes lehetek, és valahol a Karinthy Frigyes úton Török Ferenc olimpiai bajnok öttusázó élménybeszámolót tart. Minden délután az utcán éltünk, akkor ez még így ment, és valaki szólt, hogy Török lesz, én meg fogtam magam, és odamentem, nem szóltam otthon. Ekkor az Ábelben lakunk, már évek óta együtt, Nagyi, Ti és én. Nagyi akkor már beteg, nem tud kijárni – amennyire egy szupernagyitól telik, vigyáz rám, de persze hagyott „huligánkodni”. Te is dolgoztál még délután is, otthon is, Anyám meg aludt, így aztán én kb. kilencre mentem haza, a normál hét óra helyett. Te kijöttél a szobádból, ordítva, hogy hol voltam. Megmondtam. Téged voltaképp ez nem is érdekelt.

Láttam, hogy sírtál. Féltettél. Nem volt pofon, csak úgy bevágtad a hall ajtaját, hogy zengett tőle a ház. (Sohasem pofoztál meg.)

Holnap folytatom.

Jegyzetek

Lectori salutem

1 Ahol másként nem jelezzük, a szövegek gépiratai a család tulajdonában vannak. Minden esetben a teljes szöveget közöljük, a helyesírás modernizálásával. A véleményezett könyvek sorsára, a lektori javaslatok végrehajtására vonatkozó kutatásokat nem folytattunk, azokat a filológusokra hagyjuk (a szerk.).

Levelek Apámhoz

1 A levél utolsó mondata. Franz Kafka: Levél Apámhoz, ford. Szabó Ede, Budapest, Noran, 2003, 119–120.

Tartalom

Kardos András: Szavak előtt

(A Möbius-őrjárat)

Könczöl Csaba: A meggyőződés balekja

Pándi Pálról

Lectori salutem

Válogatás Pándi Pál lektori jelentéseiből, 1976–1986

Nádas Péter: Leírás

Örkény István: Forgatókönyv

Németh László Sorskérdések című szöveggyűjteményéről

Lengyel Péter: Mellékszereplők (Regény)

Kornis Mihály: A kannibál éve, avagy egy budapesti fiatalember kalendáriuma

Radnóti Sándor: Mi az, hogy beszélgetés?

Kenedi János: „Tiéd az ország, magadnak építed”

Spiró György: Az Ikszek

Hajnóczy Péter írásai

Könczöl Csaba: Esszék, kritikák, vitairatok

Csalog Zsolt: Egy téglát én is letettem

Nádas Péter: Emlékiratok könyve

Eörsi István: Kilenc dráma

Levelek Apámhoz

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

Közbevetés 1.

27.

Közbevetés 2.

28.

Közbevetés 3.

29.

30.

31.

32.

33.

Közbevetés 4.

34.

35.

Közbevetés 5.

36.

37.

Közbevetés 6.

38.

Közbevetés 7.

39.

40.

41.

Közbevetés 8.

42.

43.

44.

Közbevetés 9.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

Pándi Pál haláláról

Részletek Takács Márta naplójából

Pándi Pál: A Petőfi-példa

A képekről

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4750 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL