A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Micsoda anyák voltak (társszerző: Budai Lotti), 2022

Micsoda szajhák voltak (társszerző: Budai Lotti), 2023

Copyright © Zubor Rozi, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-72-5

Anyukámnak

nem azért sírok
mert boldogtalan vagyok
azért sírok mert mindenem megvan
mégis – boldogtalan vagyok

RUPI KAUR
(Kamper Gergely fordítása)

PROLÓGUS

Szilvi – 2020. február 6., csütörtök

Most már tényleg el kell mondanom nekik. Nem bírom tovább magamban tartani. A ma délelőtt után meg pláne. Olyan régóta titkolom ezt az egészet. Olyan régóta nyomom el. Olyan régóta helyezem magam a fontossági lista legutolsó helyére. És olyan régóta vagyok a saját életemről szóló film mellékszereplője. Idén ötvennégy éves lettem, vagy ahogy Anyuka rögtön rávágná: beléptem az ötvenötödik évembe. Az ötös amúgy is a kedvenc számom, most kettőt is kaptam belőle. Azt hiszem, ennél jobb jelzés nem is kell. Élnem kellene végre a lehetőségekkel, amiket a sors pontosan ide, a lábam elé görgetett.

Péter is meg fogja érteni. Egyszerűen meg kell hogy értse. Hogy is van Szabó T. Annának az a nagyon sokat idézett verse? Valami madaras… Megvan! „Ha madarat szeretsz, égbolt legyél, ne kalitka.” Na, hát én túl régóta voltam az egész család égboltja, köztük az övé is. Én meg közben ültem a kalitkában, és vártam, hogy eljöjjön az én időm. De most elérkezett, itt a pillanat. Ki kell engedniük, el kell engedniük! Persze, aranykalitka, erre meg ezt mondaná Anyuka. Vagy Ili dédi, ahogy már mindenki hívja a családban, mióta Beátának megszülettek a gyerekei. De nekem örökké Anyuka marad. Szóval ő azt mondaná, mit panaszkodok, hisz egyébként is, én akartam mindezt. Ez volt az álmom. Tényleg megvan mindenem, amire vágytam. Aranyéletem volt. Van. Lehetne.

Nemcsak a férjezett nevem lehetne Boldog, hanem végre én magam is az lennék. Hiszen egészen kislány koromtól erre vágytam… Egy férjre, aki szeret, és nemcsak jóképű, de meg is tud nevettetni. Egy szép nagy házra, hatalmas rózsafejektől roskadozó rózsakapuval. Annyi pénzre, hogy soha ne kelljen szűkölködnünk és nemet mondani a gyerekeinknek azért, mert nincs miből adni. Na és itt a lényeg: gyerekekre. Sok-sok gyerekre, akiknek a kacajától hangos a csodaszép, rózsakapus otthonunk. Akik hétvégente boldogan szaladgálnak a kertben, miközben életem párja a fák árnyékában a kávéját kortyolva olvasgat, olykor mond valami vicceset, s én közben néha a nevetéstől, néha pedig a tökéletes családom látványától könnyezve gondozom a gyönyörű rózsáimat.

Lett szép otthonunk, pénzünk is, több is, mint elég, gyerekeink is, bár a kacajuk helyett általában vagy a sírásuktól, vagy a veszekedésüktől volt hangos a ház. A kamaszkor elérkeztével pedig az elviselhetetlen szinten bömbölő rockzenétől. A jóképű férj is meglett, akinek ráadásul az a hivatása, hogy vicces legyen. Paff, két legyet egy csapásra! Igaz, szép lassan már tényleg csak munka közben ontotta magából a poénokat, ott is az előre megírtakat. És mivel sokat dolgozott – vagy ki tudja, mit csinált, de otthon legalábbis nemigen volt –, nem nagyon olvasgatott a kertben, és kávé helyett is valószínűleg inkább sört vagy bort szürcsölgetett volna. Ha otthon lett volna. De nem volt.

Péter egy nap maximum kétszer sétált át a rózsakapu alatt. Egyszer, amikor elment otthonról, és másodszor akkor, amikor késő este hazajött. Jómagam ennél általában egy picikét többször. Gyerekekkel reggel el, utána vissza. Otthon maradt a tornacipő, az alvóka, a matekfüzet, nincs bent elég váltóruha. Gyorsan ezekért haza, aztán vissza még egy kör. Boltba el, aztán haza. Játszótérre, orvoshoz, postára, ügyeket intézni el, majd haza. Megint a gyerekekért el, lehet hozni őket haza. Különórákra el, aztán haza.

Jó, picit túlzok, mert akadtak olyan sűrű napok is, amikor ezek mind egybefolytak, és én is csupán reggel mentem a csipet csapattal, és csak este estünk haza hullafáradtan. Mindezt egyedül, sok-sok éven át. Mert ugye Péter dolgozott. Valakinek ezt is kell – vágta a fejemhez, amikor szóvá tettem, hogy minden rám maradt és hogy mennyire magányosnak érzem magam. Egyrészt mintha csak az én választásom lett volna, hogy úgynevezett főállású anya legyek. Másrészt pedig őszintén, elegem van abból, hogy az anyaságról meg a gyereknevelésről a legtöbb ember fejében azok a tévképzetek élnek, hogy mi, anyák egész nap csak szappanoperákat nézünk otthon, meg lakkozgatjuk a körmünket, és közben néha jókat kacagva mondókákat énekelgetünk a gyerekkel vagy sétálgatunk ráérősen a napsütötte parkban. Persze, a gyerekek meg közben nevelik magukat, lesz tiszta, vasalt ruhájuk minden napra, kerül eléjük friss, meleg étel az asztalra, jutnak el időben a különórákra, készül el a házi feladatuk, tanulják meg a verseket, mindezt egy makulátlanul tiszta otthonban. Ja, és közben legyen ott nekik az ember mindig, amikor épp szükségük van rá, adja meg a kellő figyelmet mindenkinek, kivételezés nélkül, ugyanannyit. És a nap végén csettintésre változzon át az ember anyatigrisből tüzes vadmacskává, és tegye boldoggá a férjét is, aki, szegény, egész nap dolgozott.

De hát minden vágyam teljesült, mit panaszkodok!? Tényleg volt szép házunk, jóképű, vicces férjem, elég pénzünk és sok gyerekünk. Mégis, a napok magányosan vánszorogtak, miközben az élet elsuhant mellettem. Én pedig itt vagyok egyedül, egy szép, de kiüresedett, csendes házban, úgy a gyerekkacajok, mint a veszekedések nélkül, a még mindig sok munka miatt egy férjet továbbra sem nagyon látott kerttel és egy rózsakapuval, ami, lássuk be, valószínűleg nélkülem is nőtt és virágzott volna.

A gyerekeink felnőttek, mindenki éli a maga életét, mindenki élete sínen van. Már csak nekem kéne végre pályára tennem magamat.

Megrezzen a telefonom. Katitól jött üzenet. Mi még ilyen kis retrók vagyunk. SMS-ezünk.

Na, most már felfeded végre a Madzsar József utcai titkodat, és mesélsz arról, hogy mit csináltok Zsolttal? Hidd el, a gyerekek támogatni fognak!

– írta.

Hihetetlen, hogy az én barátnőmnek mindig működik a hatodik érzéke. Mintha pontosan tudná, mire készülök éppen, de közben azt is érzi, mennyire félek, és hogy a félelmem most is meggátolhat a cselekvésben. Az utamba állhat, mint már annyiszor eddigi életem során. Bár az is lehet, hogy Zsolt kérte meg, hogy beszéljen velem, hátha neki sikerül meggyőznie.

De most már nem kell. Ezúttal nem állhat az utamba senki és semmi. Holnap este valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag nincs Péternek egyetlen fellépése sem. Itthon leszünk, és már ki is találtam, hogy a kedvencét készítem el: cserépedényben sült csülköt, savanyú káposztával. Megiszunk egy-két pohár bort, aztán megpróbálom rávenni, hogy sétáljunk egyet, ha nem esik az eső. Mesélek majd neki Zsoltról, miközben a Madzsar József utca felé kanyarodunk. Már el is tettem a táskámba a kulcsomat. Hátha.

Haha! Ha Beácska ezt hallaná, már ömlengene is a magyar nyelv újabb csodájáról, hiszen most aztán tényleg eredeti és átvitt értelemben is: nálam van a kulcs. Boldogné kulcsa a boldog élethez. Mintha valami béna önsegítő könyv szlogenje lenne.

Jaj, drága Beáta! Vajon mit fog szólni az én nagylányom, ha elmondok neki is mindent? Nem is azon van a hangsúly, hogy mit csináltam, hanem azon, vajon mit fog szólni, hogy őt kihagytam ebből az egészből, hogy nem avattam bele egy ilyen dologba. Azt se mondhatom, hogy nem volt rá lehetőségem, hiszen évek óta tart a dolog, és ha valakiknek, nekünk sosem voltak titkaink egymás előtt.

Vagyis…

Szerencsére jó a kapcsolatom a gyerekeimmel, de Beáta, mint a legnagyobb, az első gyermek, aki által édesanyává váltam, mindig kicsit más helyet foglalt el a szívemben. Nem jobban szerettem. Bárki, bármit is mond, szerintem nem lehet egyik gyerekünket sem kevésbé, sem jobban szeretni, mint a többit. Csak máshogy. Ezért is vagyok biztos abban, hogy bár lesz benne eleinte harag, meg fog érteni, és hamar megenyhül. Legalábbis nagyon remélem.

Most már késő rágódni a múlt dolgain. Ami elmúlt, elmúlt, változtatni már nem lehet rajta. Hamarosan tényleg kiderül, hogy az én kis Boldog családomnak mi lesz a reakciója arra, hogy nekem, a feleségnek, az anyának mitől lenne kerek az élete, mi tenné életem boldogságának i-jére a pontot.

Igen, itt az idő. Most már nem várhatok tovább. Még mindig nem hiszem el azt, amit ma Zsolt mondott, de be kell lássam, hogy maximálisan igaza van. Önzőnek kell lennem, és most, életemben először magam miatt kell lépnem. Holnap este bevallok mindent Péternek, és aztán Beátáéknak is.

Csak ez a fejfájás ne lenne. Remélem, hogy elmúlik addig. Reggel óta megint iszonyatos migrén kínoz, bízom benne, hogy a holnap estét nem húzza keresztbe. Az utóbbi időben egyre sűrűbben és egyre jobban fáj. Ha ezen túl leszek, tényleg megfogadom a háziorvosunk tanácsát, és elmegyek egy fejfájás-ambulanciára. Mit veszíthetek vele…?

Beáta – 2020. február 7., péntek reggel

Anyu kórházban van, majd hívj, ha tudsz!

2020. 02. 07., 5:55 Feladó: Apu

Sok mindenre számítottam ezen a reggelen egy ilyen brutál éjszaka után, de erre az üzenetre nem. Apu SMS-ére kelek ugyanis, ami több szempontból is furcsa. Egyrészt lenémítottam a telefonomat és kikapcsoltam minden értesítést, nehogy bármi is felkeltse Ellát, aki hajnali fél egykor gyakorlatilag felsikított az ágyában. Alig bírtuk az apjával megvigasztalni, végül olyan sokáig és olyan hangosan sírt, hogy szegény bátyját is felkeltette. Másodszülött kislányunk két hónap múlva lesz kétéves, de elég csupán egy kezem, hogy meg tudjam számolni, hányszor kellett Dénessel éjszakáznunk vele. Már a ma estét is beleszámolva. Szóval úgy riadok fel erre az üzenetre, hogy se nem rezeg, de még csak nem is pittyeg a mobilom. Ez az üzenet belülről ébreszt fel.

Másrészt, még ennél is kétségbeejtőbb, hogy Apu még soha az életben nem írt nekem SMS-t. Pláne nem hajnali ötkor.

Azonnal felhívom.

– Na, helló! – szól bele pontosan ugyanúgy, ugyanolyan hangon és ugyanolyan hanglejtéssel, mint hosszú évek óta minden egyes alkalommal, amikor beszélünk. Akkor is, amikor például egyáltalán nem azért hívom, hogy mégis mi a francért került Anyu kórházba.

– Mi történt Anyuval? Ugye jól van? – faggatom rögtön Aput. És esküszöm, hallom is valahonnan a távolból, ahogy elmeséli, hogy arra emlékszik, hogy hallotta, ahogy Anyu éjjel egyszer kiment a fürdőszobába és levetkőzve jött vissza. – De hát ilyet máskor is csinált már, amikor melege volt – folytatta. – Egy órával később, olyan fél egy körül viszont már arra keltem, hogy eszméletlen állapotban, tűzforrón, fennakadt szemmel és kimerevedett végtagokkal rángatózik mellettem az ágyon – meséli kétségbeesett hangon.

– Úristen, pont akkor, amikor Ellácska felsikított – suttogom alig hallhatóan, szinte csak magamnak. Apu folytatja, bár azt mondja, azt inkább nem is ecseteli tovább, milyen állapotban volt Anyu, azt a látványt és az akkor történteket inkább szeretné ő is örökre kitörölni a fejéből.

– Azonnal kihívtam a mentőket, Beácskám, azt se tudtam, mit csináljak. Lefürdettem, próbáltam valamennyire összetakarítani a hálószobában, lemosni a matracot. Szerencsére gyorsan kiért a mentő, és rögtön kórházba is vitték, de Szilvi végig nem tért magához – viszi le a hangsúlyt, aminek kicsit örülök is, mert bár hallom, amit mond, figyelek rá és próbálom is feldolgozni ezt az egészet, de az agyam, ahogy az előbb az SMS-nél is, igazából képtelen ilyen kaliberű dolgokat ilyen rövid időn belül felfogni.

– Kislányom – folytatja –, amikor hazaértem este, még semmi baja nem volt. Beszélgettünk egy kicsit, és azt kérte, hogy ma este tényleg ne menjek sehova, mert vacsorára csülköt készítene nekem, és szeretne megbeszélni valamit. De bevallom, nagyon fáradt is voltam, meg hát ahogy szoktuk, ittunk is egy-két pohárral a csapattal a tegnap esti fellépés után, úgyhogy inkább lefeküdtem aludni – mondja, és mintha elcsuklana közben a hangja. Nem, az biztos nem lehet. Az én apám olyat nem tud. Úgy értem, sírni. – Ha tudtam volna, hogy ez fog történni, istenemre, Beáta, le se fekszem aludni, vagy nem iszok egy pohárral sem, csak jövök haza. Sőt, el se megyek itthonról, inkább lemondom azt az átkozott műsort. Amúgy is utálom már ezredszer is ugyanazt a poént elmondani és muszájból röhögni a közönséggel.

– Apu, kérlek, ne agyalj ezen, és ne hibáztasd magad – próbálom megnyugtatni. – Valószínűleg mindez akkor is megtörtént volna, ha otthon maradsz. De hol van most Anyu? Hova vitték? Melyik kórházba? Most azonnal oda megyek!

Már el is kezdem keresni a cipőmet, amikor meglátom Dénest a nappaliból kijönni. Kócos hajjal, felhúzott szemöldökkel, széttárt karral, semmit nem értve mered rám.

– Anyu kórházban van – suttogom neki, miközben letakarom a telefonom alsó részét, ahol nagyjából a mikrofon elhelyezkedhet. A tekintetén rögtön látom, hogy ennyi információ is elég neki, hogy elkezdje újratervezni a reggelét az extra ovi-bölcsi járat miatt. Nem szereti, mert neki kerülőt jelent elvinni a gyerekeket és utána bemenni dolgozni, de ezzel most tényleg nem tudok foglalkozni. Ez most vészhelyzet.

– Ne siess – ránt vissza a telefonbeszélgetésbe Apu hangja –, azt mondták a mentősök, hogy jó néhány órába biztosan beletelik, mire minden vizsgálatot elvégeznek rajta. Vidd el nyugodtan a gyerekeket, ahogy szoktad, aztán gyere át, és együtt bemegyünk a kórházba – javasolja, aztán pár tized másodpercnyi fagyos szünet után hozzáteszi: – De Beáta, nem tudom, hogy most mi lesz. Anyu nem nézett ki jól – mondja, de ezt az agyam már gyakorlatilag blokkolja. Szinte meg sem hallom. Fogalmam sincs, honnan jön ez a pozitív, tőlem eléggé szokatlan, optimista szemléletű válaszom rá.

– Ne aggódj, Apu, minden a legnagyobb rendben lesz. Már jó kezekben van. Pár nap, és ez csak egy újabb családi történet lesz, amit majd ezerszer elmesélhettek esténként Márknak és Ellának, ha legközelebb ott alszanak nálatok – próbálom nyugtatni, de lehet, hogy valójában magam sem hiszek benne. – Hívlak, ha letettem a gyerekeket! – zárom inkább a témát, és ezzel a beszélgetést is.

Bontom a vonalat, és pár másodpercig csak bámulok magam elé. Anyu kórházban. Az én anyukám. Boldog mami, ahogy a gyerekek hívják. Basszus, de hát neki soha semmi baja nem volt!

Dénes érintésére térek vissza a jelenbe. Miközben szorosan ölel, kéri, hogy meséljek el mindent, aztán egyre csak azt hajtogatja, hogy ne aggódjak, minden rendben lesz. Viszont közben meg mintha azt is várná, hogy mikor török meg és sírom el magam. De nem sírok. Nem akarok sírni. Ugyan minek itassam az egereket? Anyu most nincs jól, oké, de ott van a kórházban, jó helyen, jó kezekben. Azért van ott, hogy majd jól legyen. Ezért vannak a kórházak meg az orvosok, hogy meggyógyítsák a beteg embereket, nem?! Hamarosan az egész csak egy rossz emlék lesz. Egy nagyon rossz emlék.

Kibújok Dénes karjaiból, megnyugtatom, hogy jól érzem magam, és inkább elmegyek gyorsan fürdeni, hogy még azelőtt elkészüljek, mielőtt felkeltem a gyerekeket.

Ellát alig bírom felébreszteni, amin őszintén nem csodálkozom egy ilyen éjszaka után. Ezt leszámítva nagyjából gördülékenyen indul a verkli. Komolyan, ezek a gyerekek mintha éreznék, hogy ez nem az a nap, amikor jó ötlet anya idegein táncolni.

Aztán jön a szokásos kérdés, amit minden reggel feltesznek.

– Anya, ma mit fogsz csinálni? – kérdezi Márk.

– Miután elvittelek titeket az oviba és a bölcsibe, elmegyek a Mamihoz a kórházba.

– Boldog mamihoz? – kérdez vissza Márk meglepetten. Ellácska még nem nagyon érti, miről van szó, csak megszeppenve füleli a párbeszédünket. – Miért van a Mami kórházban?

– Az éjjel nem volt jól, ezért bevitték a mentősök. Még nem tudni, hogy mi baja, úgyhogy bemegyek hozzá, hogy kiderítsem – válaszolok őszintén, mire Márk szeme még jobban kikerekedik.

– Mentő? – teszi fel a kérdést az én okos ötéves nagyfiam. – És a Mami nem is tud beszélni?

Nem tudom, hogy ezt honnan veszi. Ahogy azt sem, hogy mit is kéne most erre felelnem.

– Jaj, kicsikém, jó kérdés – kezdem, aztán gondolkodás nélkül kezdenek kifolyni belőlem a szavak. – De őszintén, nem tudom. Bízom benne, hogy fog tudni beszélni, de sajnos fel kell készülni arra is, hogy lehet, hogy most még nem lesz képes megszólalni – a mondatom végét már elharapom. Elindul az első könnycsepp, de még időben letörlöm, hogy ne vegyék észre a gyerekek. Nagy levegőt veszek. Nem, még nem szabad kiengedni. Még egy kicsit tartani kell magam. Nem borulhatok ki Márk és Ella előtt. Ráadásul még vezetnem kell, és korán is van. Hosszú még a nap, ki tudja, mi vár rám. Tartalékolni kell az energiáimat.

Leteszem Márkot az oviban, Ellát a bölcsiben, majd miután beülök a kocsiba, már indítom is a hívást. Jelzem Apunak, hogy elindultam felé, és ahogy megbeszéltük, felveszem a házuk előtt, hogy együtt menjünk a kórházba. Út közben már alig bírom tartani magam. Nem sírhatsz, Bea, még egy kicsit tartsd magad! – mondogatom magamnak, mégis egyre több könnycsepp gurul végig az arcomon.

Mi lesz most? Mi vár rám? Eszembe jut Ili dédi. Úristen, ő még valószínűleg nem is tud semmit. Felhívjam most? Vagy felesleges előre ráijeszteni? Lehet, hogy elég csak akkor, ha végeztem a kórházban. És akkor eszembe jutnak a testvéreim. Aput ismerve feltehetőleg sem a húgom, sem az öcsém nem tud még semmit. Mivel én vagyok hármunk közül a legnagyobb, ami olyan volt, azt általában nekem mondták. Ezt persze sokszor élveztem, de ugyanennyiszer volt terhes is. Mint most. Bár, azonkívül, hogy Anyu kórházban van, igazából nem tudok semmit. Talán jobb is lenne még nekem is kihasználni azt a pár percet, amíg odaérek. Ez még a gondtalan, régi életem. Boldog Beáta boldog élete, amiben mindenki van, él, létezik, boldog és egészséges. Még nem tudom, csak nagyon félve sejtem, hogy ezen a napon örökre megváltozik az életem.

Amikor viszont út közben a rádióban felcsendül Whitney Houstontól az I Wanna Dance With Somebody, nem bírom tovább. Vészvillogóval kell félreállnom az út szélére, annyira ráz a zokogás. Ő volt Anyu kedvenc énekesnője. Volt!? Mit csinálok? Miért beszélek máris múlt időben róla?

Szilvi – 1988. szeptember 23., péntek

– Na, Szilvikém, biztos daueroljunk? Nem gondoltad meg magad? – kérdezi meg már vagy tizedszer Klári, pedig még csak öt perce vagyok itt, viszont már éppen ülök be a székébe, hogy nekiálljon felcsavarni a szögegyenes tincseimet.

– Nem én! Hát pontosan tudod, direkt emiatt nem vágattam le hónapok óta, hogy egy az egyben úgy nézzek ki, …

– …mint Whitney Houston. Tudjuuuuk! – vágta rá kórusban Klárival együtt már Sári is, aki épp Terike haját festi. Pontosabban próbálja, mert ezután akkorát nevetünk, hogy az egész szalon tőlünk zeng. A férfioldalról még Margit is átnéz azzal a mindig „kedves” mosolyával, hogy ugyan, már megint miért van ilyen fene jó kedvünk.

– Lehet, hogy ezt egy párszor mondtam már nektek? – kérdezem, bár nyilván magam is tudom a választ.

– Ó, ne érezd rosszul magad, egyáltalán nem vészes, csak alig néhányszor említetted eddig. Úgy napjában hatszor… – itt Sári tart egy kis hatásszünetet – …az elmúlt egy évben minden áldott munkanapon – teszi hozzá még mindig nevetve, és közben folytatja Terike hajtöveinek szőkítését.

– Jaj, lányok, tényleg ne haragudjatok rám! Biztosan nagyon unalmas és fura is lehet nektek ez a rajongásom, de most komolyan: micsoda nő! Imádom Whitney Houstont! Nemcsak gyönyörű, de olyan csodálatos hangja van! Tudtátok, hogy csak három évvel idősebb nálam, és huszonkét évesen jelent meg az első szólóalbuma? Pont annyi idősen, mint amennyi én vagyok most – lelkendezem, de Klári azonnal a szavamba is vág.

– És azt hiszed, hogy ha ugyanolyanra daueroltatod a hajad, akkor majd te is olyan nagy popsztár leszel, mint ő? – kérdezi a szemöldökét gyakorlatilag a hajtövéig felhúzva.

– Ahhoz, anyukám – veszi át Kláritól a szót Sári –, picit sötétebb bőrre és már meg ne sértődj az őszinteségemért, de jobb hangra is szükséged lesz. Múltkor hallottam, ahogy valamit dúdolsz… hát, anyám, fejben már azt kezdtem számolni, mennyibe fog kerülni az összes tükröt lecserélni a szalonban, ha ettől a hangnak nevezett macskanyávogástól elkezdenek megrepedezni – nevetnek, és nevetek velük én is, hiszen magam is tisztában vagyok a hangi adottságaimmal.

– Na meg valami híres és gazdag faszinak sem ártana széttenni a lábad – folytatja Klári a témát –, aki Táncdalfesztivál-győztest csinálhatna belőled. Szép és fiatal vagy, előtted még ott az egész élet. Egy a baj. Itt, Cegléden nem sok esélyed van híres vagy gazdag pasikkal összefutni – elmélkedik, és szinte látom a feje fölött a kis gondolatbuborékot, amelyben sorra végigpörgeti a városunk nősülő korban lévő legényeit, majd hirtelen megszólal. – Mondjuk van az a Zsolt gyerek, tudod, az öreg Kalosa fia! Azé a családé az összes pékség a környéken. Az mondjuk szép gyerek, illene hozzád korban is, meglepő módon még nem is vett el senkit, pedig bőven illene már megnősülnie. Nálad azt hiszem két-három évvel idősebb. Mondjuk férfiaknál más… Szilvikém, készülj fel, hogy téged meg lassan vénlányozni fognak. Róla legrosszabb esetben is majd azt mondják, hogy legény maradt.

– Agglegény, azt ma már úgy hívják! – vág közbe Sári, majd a kedvenc tevékenységével folytatja: egy kis pletykálkodással. – Egyébként tudtátok, hogy állítólag fest a lelkem!? De nem ám szobákat vagy házakat. Képeket! Az apja meg szerencsétlen teljesen kivan, hogy mindenféle almákat meg virágokat pingálgat a gyerek, de közben egy kenyeret nem tud bedagasztani.

– Jó, de milyen virágokat, meg milyen almákat! – kelek Zsolt védelmére, akivel egy iskolába jártunk, és jó pár képét megcsodálhattam élőben. – Láttátok akár egyetlen festményét is? Több versenyt is megnyert már velük, egyet azt hiszem Pesten is! Azt beszélik, tényleg ritka nagy tehetség – világosítom fel őket, de látom a tekintetükön, hogy nem különösen hatja meg őket, sőt, egyre furábbnak vélik. – Mindegy, hagyjuk is ezt a Zsoltot. És visszatérve az én helyzetemre, nem is értem a felvetéseteket. Tudjátok jól, hogy nekem nincsenek ilyen ambícióim. Nem akarok én se énekesnő, se popsztár lenni. Híres faszira meg aztán végképp nincs szükségem. Pénze az mondjuk legyen. No, nem akarok telhetetlen lenni, szóval nem kell milliomosnak lennie, de legyen. Tudjátok, én igazából családra vágyom. Igen, elsősorban egy normális férjre, aki jóképű, meg tud nev… – de nem tudom befejezni a mondandómat. A férfioldalról Margit csörtet át, és áll meg gyakorlatilag előttem, kezében a foglalási naptárral.

– Szilvi, nem férne bele neked egy férfihajnyírás? – kérdezi erőltetett kedvességgel, a szemét forgatva. Látszik rajta, hogy nem szívesen kér tőlem szívességet.

– Most? – kérdezek vissza meglepetten.

Hát nem látja, hogy itt ülök a székben, rajtam a kötény, és Klári mindjárt csinálja a hajam?

– Nem, két hét múlva kiskedden… – feleli Margit a tőle már jól megszokott cinikus stílusban. – Persze hogy most!

– Margit, ne haragudj, de ma szabadnapom van, mert a héten szombatozok. Csak Klárihoz jöttem be, hogy végre megcsinálja a hajamat – válaszolom, és rámutatok az előttem várakozó dauercsavarókra meg a dauersapkára.

– Képzeld, pontosan tudom, mikor dolgozol és mikor van szabadnapod – vágja rá Margit –, mivel mint üzletvezető fodrász, én magam készítem a beosztásotokat. És hidd el, nem is kérnék meg senkit más helyzetben, téged meg aztán pláne pont nem. Viszont most telefonált Anyám, hogy az én Misikém belázasodott, Cilike pedig tele van este nyolcig, mert holnap a Takácséknál esküvő van, és a család minden férfi tagja mára jelentkezett be hajvágásra. A női oldalról pedig te vagy az egyetlen, aki férfihajvágást is szokott vállalni. És itt van már a következő vendégem, aki nem hajlandó elmenni, amíg valaki le nem vágja a haját… csak egy gyors mosás-vágás kéne neki – mondja, aztán nagy nehezen egy kérlek szépent is kiprésel magából.

– Ja, hogy most azonnal? – kérdezek vissza. Bevallom, már csak azért, hogy kicsit bosszantsam.

– Most azonnal – válaszol Margit összeszorított foggal, de közben még egy utolsó mosolyt is megpróbál magára erőltetni – noha ez így is inkább tűnik vicsorításnak –, megszánom szegényt.

– Rendben, megcsinálom – válaszolom, még mielőtt széttöri a kezében szorongatott ceruzát. – Ne haragudj, Klári – fordulok hátra –, de úgy tűnik, hogy ez ma sem jön össze. Majd megbeszéljük, hogy mikor varázsolsz belőlem most már tényleg Whitney Houstont, amikor nem jöhet közbe semmi. Már jövök is, uram, egy pi… – fordulok vissza Margithoz és a vendégéhez, miközben próbálom kiszabadítani magam a fodrászköpenyből, de hirtelen megkukulok, és addig bénázok, míg kis híján összecsomózom a köpeny zsinórját a nyakamnál.

Sose láttam ezt a férfit még a mi kis városunkban. Rá ugyanis biztosan emlékeznék. Elsőre kiköpött Michael J. Fox, csak magasabb. És bajszos. És azok a grüberlik az arcán… gyanítom, azért növesztette a bajuszt, hátha azzal kicsit kompenzálni tudja a kisfiús mosolygödröket. Még így is nagyon fiatalnak tűnik, bajusz nélkül lehet, hogy felnőttnek se nézne ki. Csak egy-két apró ránc árulkodik a szeme sarkában arról, hogy nem az érettségijére készül.

– Boldog Péter, kezét csókolom – mutatkozik be, és már nyúl is a kezemért úgy, hogy közben egy pillanatra nem veszi le rólam a hihetetlenül csillogó, zöld tekintetét. De a kezem… mi történt a kezemmel? Izzadni kezd a tenyerem, és mintha az ujjaim remegnének is. – Köszönöm, hogy beugrik, de ez most, mint maga is látja, életmentő haj-zet – dobja fel a bemutatkozását váratlanul egy kis szójátékkal, amivel ki is zökkent.

– Whit… akarom mondani, Tóth Szilvia, örvendek, Péter! – Lányos zavaromban elkapom a tekintetem. Jézusom, mi történik velem? Nem hiszem el, hogy majdnem Whitney Houstonként mutatkoztam be.

– Huhh, most azért picit megnyugodtam – feleli a csillogó zöld szempár gazdája, és a hatás kedvéért az egyik kezét még a mellkasára is teszi közben. – Bevallom, Whitney-re nem szívesen bíztam volna ezt a hajzuhatagot a fellépés előtt két órával. Bár az énekesi kvalitásait nem kérdőjelezem meg, de én magam azt vallom, a suszter maradjon csak a kaptafánál. Nem véletlenül nem mentem ezzel a névvel jómagam sem temetkezési vállalkozónak. Egyébként szólítson nyugodtan Petinek, mindenki így hív – hadarja el gyakorlatilag egy szuszra, és közben lehetetlenség letörölni a vigyort a képéről. Mondjuk szép lassan az enyémről sem lehet, ami mellé némaság társul a meglepettségem és a zavarom miatt. No meg azért is, nehogy megint olyan hülyeség jöjjön ki a számon, mint az előbb. Pár másodpercig állunk így, némán, vigyorogva, aztán szerencsére megtöri a csendet.

– Khm, elnézést, kedves Whitney – köszörüli meg újdonsült vendégem a torkát, és néz rám közben olyan huncutul, mint egy kisgyerek, aki tudja, hogy valami rosszban sántikál, és lesi, mit fognak szólni hozzá a felnőttek. És mi a fene, mintha még kacsintana is közben! – Akkor esetleg… hova szabad ülnöm? Istenemre, nem siettetni akarom, de úgy negyven perc múlva a művelődési házban kellene lennem hangbeállásra. Viszont, ha ezzel a frizurával kell a nézők elé állnom, biztosan vagy tyúkokat kezdenek feldobálni nekem a színpadra, vagy ollókat, hogy vágjam le a nagy tarajomat. Nem tudom, melyik lenne a jobb. És ne is mondja, tudom, tudom, az utolsó pillanatra hagytam a hajvágást, de…

– Jaj, persze. Hátul van a hajmosó – vágok a szavába, hogy akkor tényleg ne húzzuk az időt. Miközben a hajmosó fele irányítom, látom, hogy a többiek minket nézve sutyorognak. – Először gyorsan megmosom, aztán ebbe a székbe tud leülni. Sietek nagyon, szerintem húsz perc alatt meg is vagyunk, ha nem kér semmi extrát azonkívül, hogy rövidebbre vágjam vissza.

– Gondoltam rá, hogy esetleg zöldre festetném – viccelődik megint –, lila csíkokkal, de azt majd egy következő alkalommal, ha sikeres lesz a mostani tarajeltávolító hadművelet.

Jót nevetünk ezen, amiért hálás vagyok, kicsit oldja a bennem lévő feszültséget. Sőt, az én kedvemet is meghozza egy kis viccelődéshez.

– Rendben. Szóval akkor mit is mondott, Péter? Mehet kopaszra? – kérdezek vissza, és egy pillanatra beindítom a hajnyírógépet. Nekem se kell ugyanis a szomszédba menni egy kis viccelődésért. És úgy látom rajta, hogy ez tetszik is neki. A szalonban a többieknek is, akik szokatlanul csendesek, mintha mind a mi kettőnk párbeszédét fülelnék. Még egy hajszárító se zúg ebben a kisvárosi, narancssárga lakkozott bútorokkal teli, tapétázott szalonban. Jesszus, hogy én hogy utálom a színeit és a tapéta mintáját is! Én biztosan máshogy rendeztem volna be. És nemcsak más színeket, de más mintát is választottam volna.

– Ó, nagyon szépen köszönöm a lehetőséget – üti le az újbóli magas labdámat. – Eléggé bevállalósnak tartom magam, pláne, ha azzal mosolyt csalok az emberek arcára, kiváltképp ilyen csinos hölgyekére. De azt hiszem, ezzel a felajánlással most kivételesen mégsem élnék. A pár centivel rövidebb tökéletes lehet, olyan Michael J. Fox-os. Amúgy is sokan mondják, és általában nők, hogy mennyire hasonlítok rá. Mivel viszont én születtem hamarabb, erre mindig csak azt szoktam felelni: „Hölgyeim, én vagyok az eredeti, Michael csak a béna utánzatom”.

– Akkor nagyon szerencsés… vagy inkább mondjam úgy, hogy boldog lehet a felesége, hogy az eredeti Michael J. Fox…, akarom mondani, Boldog Péter a férje? – magam sem értem, honnan jött a hirtelen bátorságom. Talán annak köszönhető, hogy csinos hölgynek nevezett!? De valahogy meg kell próbálnom kipuhatolni a családi állapotát.

– Szép terelés, Whitney! – veszi a lapot azonnal. – Egyelőre egy szerencsés feleségnek sem vagyok a férje – mondja, majd felnevet. – Bár lehet, hogy pont emiatt lehetne szerencsésnek nevezni valakit. De ha már ilyen kérdezz-felelek játékba kezdtünk, mondja már meg nekem: az ön szerencsés férje mit szól hozzá, hogy Whitney Houston-os hajkoronára készül váltani? Nem szokásom hallgatózni, de olyan hangosan beszéltek róla a hölgyek, hogy a túloldalon is tökéletesen lehetett hallani mindent. Bevallom, ha én lennék ez a bizonyos szerencsés férj, én biztosan nem engedném meg magának! Szilvia, gyönyörű maga azok nélkül a bongyori tincsek nélkül is, higgyen nekem! – próbált kedveskedni, de még nem tudja, hogy ezzel a témával nálam vékony jégre lépett.

– Nincs szükségem senki engedélyére, amíg az én fejemen lévő hajról van szó – förmedek rá. – Pláne nem egy férj beleegyezésére. Ha bongyorit akarok, akkor bongyori lesz! – húzom fel magam, tényleg érzékeny pontomra tapintott. De aztán gyorsan igyekszem lehiggadni. Mégiscsak fizető vendégről van szó. És mégiscsak egy Michael J. Fox-os mosolyról. – De egyébként választ adva a valódi kérdésre, nincs férjem – zárom a témát, kicsit higgadtabb hangszínen. – És Szilvi. Nyugodtan szólítson Szilvinek.

– Jól van, jól van, ne haragudjon, nem úgy értettem… kedves Szilvi… – kezd bele a magyarázkodásba. – Csak viccelődni próbáltam kicsit, de nem mindig sül még el jól. Felejtsük is el, és inkább folytassuk a kérdezz-feleleket. Most maga jön! – mosolyodik el, és már ettől a látványtól szinte el is szállt a pár pillanattal ezelőtti haragom.

– Mivel foglalkozik, ha szabad megkérdeznem? Az előbb valami fellépést említett – érdeklődöm, mert tényleg kíváncsi vagyok, hogy miről van szó.

– Néhány barátommal Poénos Péntek néven egy olyan előadással próbáljuk bejárni az ország művelődési házait, amellyel szeretnénk segíteni az embereknek jókedvűen zárni a hetüket. Mindenféle humoros jelenettel, monológokkal, előadásokkal – avat be.

– Szóval maga akkor egy humorista? – lepődök meg, mert ilyennel nem minden nap találkozik az ember. Pláne ezen a környéken. – Mint Hofi Géza?

– Valami olyasmi, bár a mesterrel egy lapon említeni magam hatalmas túlzásnak érzem egyelőre. De a cél, igen, valahova oda, az ő szintjére eljutni. Először művelődési házak, aztán színházak, aztán jöhet a rádió és a tévé. Talán pár év, és helyet kapok valamelyik szilveszteri kabaréműsorban.

– Legyen így! Csak sok sikert tudok kívánni hozzá, mert úgy látom, a humorérzéke tagadhatatlanul megvan ahhoz, hogy sikeres humorista legyen, bár én nem mindig értem. – Közben elkészült a haja. – Rendben leszünk így? Vagy igazítsak még rajta valahol? – kérdezem, és közben egy kis tükröt teszek a tarkójához, hogy hátul is le tudja ellenőrizni a munkámat. De ezúttal kifog rajtam, sehogy se sikerül úgy beállítani, hogy rendesen lássa magát ebben és a nagy tükörben is.

– Lehet, hogy könnyebb, ha maga fogja.

Nyújtom felé a kistükröt, nyúl is érte, de ahelyett, hogy elvenné, rárakja a tenyerét a kézfejemre úgy, hogy most gyakorlatilag együtt fogjuk a tükröt.

– Tökéletes – mondja. – De magától nem is számítottam másra – teszi hozzá, nekem pedig közben arra is emlékeztetnem kell magamat, hogy ne felejtsek el levegőt venni. – Na, és most megint én jövök, enyém a következő kérdés – töri meg a csendet. – Mondja, eljönne a mai fellépésünkre, és az azt követő kis ünnepségen lenne esetleg a partnerem? Tudom, őrültségnek tűnik, hiszen alig húsz perce ismerjük egymást, de a legőszintébben mondom, hogy nagyon szívesen látnám ott magát. És nem mellesleg, folytathatnánk is a kis kérdezz-felelek játékunkat. Még annyi dolgot szeretnék megtudni magáról. És nem is kell Petinek hívnia. Ez a Péter megszólítás a maga szájából kifejezetten tetszik! – A tekintete reménykedő, közben egy pillanatra sem engedi el a kezem.

Ebben a pillanatban úgy érzem magam, mintha valami teleregény főszereplője lennék. Azt se vettem észre, hogy közben megint síri csend lett. Minden tekintet ránk szegeződik a szalonban. Klárira és Sárira nézek, akiknek a szája szinte egyszerre formázza némán a következő két szót: menj el! Sári még kacsint is mellé egyet. Tudom, mire gondolnak. Arra, amiről pont azelőtt beszéltünk, hogy Margit megkért, ugorjak be helyette és vágjam le a jóképű humorista haját. Nem híres faszi, de még az is lehet, hogy az lesz. Na és ha nem!? Jóképű, vicces, jól öltözött. Nekem meg továbbra sincs eszem ágában sem énekesnőnek lenni. Én nem énekelni szeretnék. És még csak nem is mások haját vágni. Én családra vágyom. Egy férjre, aki szeret, és nemcsak jóképű, de meg is tud nevettetni. Egy szép nagy házra, hatalmas rózsafejektől roskadozó rózsakapuval. Annyi pénzre, hogy soha ne kelljen szűkölködnünk, és sok-sok gyerekre, akiknek a kacajától lesz hangos a csodaszép otthonunk.

Az I Wanna Dance With Somebody megy közben a fejemben. Boldognak lenni… Egy boldog élet… Most esik le: BOLDOG Péterrel? Ez most megint valami olyan vicc, amit csak én nem értek?