A mű eredeti címe: THE SIGNATURE OF ALL THINGS

Copyright © 2013, Elizabeth Gilbert

All rights reserved

© Partvonal Könyvkiadó, 2014

Fordítás © Balázs Laura és Dudás Éva, 2014

Második kiadás

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

A borítót Grosan Cristina tervezte

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2016

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Baranyi Vivien

Szerkesztő: Korentsy Márta

Tördelés: Zsankó Adolfina Sarolta

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5783-30-2

Nagymamámnak, Maude Edna Morcomb Olsonnak 100. születésnapja alkalmából

Mi az élet? Azt nem tudjuk. De azt igen, mit tesz velünk.

Lord Perceval

Tartalom

Bevezető

Első rész

A kínafa

Második rész

White Acre gyümölcse

Harmadik rész

Zavaros üzenetek

Negyedik rész

A küldetések következménye

Ötödik rész

A mohák kurátora

Bevezető

Alma Whittaker az új évszázad beköszöntével egyidejűleg, 1800. január ötödikén látta meg a napvilágot.

Nem telt bele sok idő, és vélemények kezdtek el formálódni róla.

Amikor Alma édesanyja először megpillantotta a kisdedet, határozottan elégedett volt az eredménnyel. Ami az utódok világrahozatalát illeti, Beatrix Whittakernek ez idáig nem sok szerencséje volt. A fogantatásra tett első három kísérlete szánalmas kis csermely formájában elszivárgott, még mielőtt a magzatok az elsőt rúghatták volna. A legutóbbi próbálkozása – egy kifejlődött kisfiú – egészen az élet küszöbéig jutott, hogy aztán a születése reggelén mégis visszaforduljon: halva született. Ilyen veszteségek után bármely gyermek, mely életben marad, jól sikerült gyermeknek tekinthető.

Erős kisbabáját a karjában tartva, Beatrix elmormogott egy imát holland anyanyelvén. Azért imádkozott, hogy a lánya egészséges, megfontolt, értelmes fiatal lánnyá cseperedjék, aki sosem keveredik túlcicomázott lányok társaságába, sosem nevet közönséges történeteken, nem ül le léha fiatalemberek mellé a kártyaasztalhoz, nem olvas francia regényeket, és egyáltalán, nem viselkedik barbár indián módjára, vagy bármilyen módon, mely szégyent hozna egy jó család hírnevére, más szóval nem lesz belőle een onnozelaar, azaz együgyű teremtés. Ebben a kérésben csúcsosodott ki az áldása – pontosabban az, ami egy ilyen józan és szigorú asszonynál, mint Beatrix Whittaker, áldásnak számított.

A bába, egy német származású helybéli asszonyság, azon a véleményen volt, hogy tisztességes szülést vezetett le egy tisztességes házban, melyből kifolyólag Alma Whittaker tisztességes kisbabának tekinthető. A hálószoba fel volt fűtve, kérés nélkül megkínálták levessel és sörrel, és az édesanya bátran viselkedett, ahogy az a hollandusoktól elvárható. Ráadásul a bába tudta, hogy a szolgálatait megfizetik, méghozzá busásan. Bármely kisbaba, mely pénzt hoz a házhoz, tisztességes kisbaba. Így hát a bába is áldást mondott Almára, bár túlzott lelkesedés nélkül.

Hanneke de Groot, a birtok házvezetőnője, már kevésbé volt lenyűgözve. A csecsemő nem volt se fiú, se szép. Az arca egy tál zabkására emlékeztetett, és sápadt volt, akár a festett fapadló. Mint minden gyerekkel, vele is csak szaporodnak a gondok. És mint minden gond és vesződség, valószínűleg ez is az ő vállát nyomja majd. Ennek ellenére megáldotta a gyermeket, mivel az újszülöttet megáldani kötelesség, és Hanneke de Groot kötelességtudó ember volt. Hanneke kifizette a bábát és lecserélte a lepedőt. Egy ügyetlen, fiatal cseléd toporgott mellette – egy cserfes vidéki leányzó, aki nemrégiben került a háztartás alkalmazásába –, és aki inkább a kisbabát bámulta, mint hogy rendet rakott volna a szobában. A cselédlány neve nem érdemel említést, mivel Hanneke de Groot másnap hasznavehetetlen perszónának nevezve el is bocsátja, méghozzá ajánlólevél nélkül. Mindazonáltal a hasznavehetetlen leányzó, aki maga is egy kisbaba után áhítozik, ezen az estén nagy hűhót csap az újszülött körül, és igencsak melegszívű, őszinte áldásban részesíti a fiatal Almát.

Dick Yancey-nek – a magas, impozáns yorkshire-i férfinek, aki vaskézzel irányította a házigazda nemzetközi kereskedelmi érdekeltségeit, és aki történetesen épp a Whittaker-birtokon tartózkodott abban a hónapban, arra várván, hogy a philadelphiai kikötőben elolvadjon a jég és továbbhajózhasson a Holland Kelet-Indiákra – nem sok mondanivalója akadt az újszülöttel kapcsolatban. Az igazat megvallva, nem volt valami bőbeszédű férfiú. Amikor közölték vele, hogy Mrs. Whittaker egészséges leánygyermeknek adott életet, Mr. Yancey csupán a homlokát ráncolta, és a rá jellemző szófukarsággal kijelentette: – Kemény mesterség az élet. – Hogy ez áldásnak számított-e? Nehéz megmondani. De tételezzük fel a legjobbakat róla, és vegyük annak. Bizonyára nem átoknak szánta.

Ami pedig Alma apját – Henry Whittakert, a birtok urát – illette, ő elégedett volt a gyermekkel. Határozottan örült neki. Nem zavarta, hogy a kisded nem fiú, és nem szép. Nem áldotta meg Almát, de csupán azért, mert nem volt az a kimondottan áldást-osztogató fajta ember. („Isten dolga nem az én dolgom”, vélekedett gyakorta.) Henry azonban fenntartás nélkül csodálta a sarjadékát. Ez a gyermek az ő műve volt, és Henry Whittaker hajlamos volt fenntartás nélküli csodálatot érezni minden iránt, amit az életben létrehozott.

Hogy megünnepeljék a különleges alkalmat, Henry leszakított egy ananászt a legnagyobb üvegházából, és egyenlő darabokra vágva szétosztotta a háztartási alkalmazottak között. Odakünn esett a hó – tökéletes pennsylvaniai telük volt –, ám a ház urának több, szénnel fűtött, saját tervezésű üvegháza is volt. Ezek az építmények nem csupán irigység tárgyává tették Amerika minden egyes növénytermesztője és botanikusa körében, de átkozottul gazdaggá is – és ha januárban ananászt óhajtott enni, akkor januárban isten bizony ananászt fog enni. Márciusban meg cseresznyét.

Ezt követően visszavonult a dolgozószobájába, és kinyitotta a főkönyvet, melybe minden este feljegyezte a birtokkal kapcsolatos hivatalos és személyes történéseket. „Egy újj és értekess jövevvényj csattlakozot hozánk”, kezdte, majd ezt követően részletekbe menően rögzítette Alma Whittaker születésének időbeli és pénzügyi vonatkozásait. Szégyenletes módon bánt a pennával. Minden egyes mondat nagybetűk és kisbetűk zsúfolt falva volt, melyek szoros nyomorúságban éltek egymás mellett, egymásra mászva, mintha le akarnának menekülni a papírlapról. A helyesírása több volt, mint önkényes, és a központozása boldogtalan sóhajtásokra szolgáltatott okot.

Henry mindazonáltal rögzítette a feljegyzését. Fontosnak tartotta nyomon követni a dolgokat. Habár tisztában volt vele, hogy egy művelt ember számára ezek az oldalak visszataszítónak tűnhetnek, azt is tudta, hogy rajta – és a feleségén – kívül senki más nem fogja látni őket. Amint Beatrix visszanyeri az erejét, szokás szerint átírja a férje jegyzeteit a saját, elegánsan vezetett főkönyvébe, mely a háztartás hivatalos könyvének számított. Beatrix a társa volt, méghozzá kiváló társa. Átveszi tőle ezt a feladatot – több száz mással egyetemben.

Isten akaratából hamarosan ismét képes lesz rá.

A papírhalom ugyanis máris maga alá temette a férfit.

Első rész

A kínafa

Cinchona calisaya, var. ledgeriana

Első fejezet

Élete első öt évében Alma Whittaker valóban csupán jövevény volt ebben a világban – mint mindnyájan ilyen fiatal korunkban –, így a története sem nemesnek, sem különösebben érdekesnek nem mondható, leszámítva a tényt, hogy ez a jelentéktelen totyogó betegségek és váratlan események nélkül élte az életét, és olyan mértékű gazdagság vette körül, mely szinte ismeretlen volt az akkori Amerikában, még az elegáns Philadelphia határain belül is. Hogy az apja hogyan jutott ekkora vagyon birtokába, az megér egy külön történetet, melyet érdemes megismerni, míg arra várunk, hogy Alma felnőjön, és ismét magának követelje a figyelmünket. Valójában az, hogy egy szegény sorba született, közel írástudatlan férfi városának egyik legvagyonosabb polgárává váljon, éppoly szokatlan volt 1800-ban, mint bármikor a történelem folyamán. Így Henry Whittaker meggazdagodáshoz vezető útja rendkívül érdekes – habár nem feltétlenül tiszteletre méltó, ahogy arra elsőként ő maga hívná fel a figyelmet.

Henry Whittaker 1760-ban született Richmondban, egy Temze partján fekvő kis faluban, Londontól délnyugatra, nincstelen szülei legkisebb fiaként. A családban addigra már amúgy is a kelleténél több gyerek hemzsegett. Döngölt agyagpadlós, kétszobás, már-már elfogadhatónak mondható tetővel rendelkező kis házban nőtt fel. A tűzhelyen szinte mindennap meleg étel főtt, az anyja nem ivott, az apja nem verte a családját – más szóval, szinte úri környezetben cseperedett fel, ha figyelembe vesszük a kor átlagos körülményeit. Az anyja még egy külön kis poros földdarabkát is birtokolt a ház mögött, ahol – igazi úrinő módjára – dísznövényként szarkalábat és csillagfürtöt termesztett. Ám Henry nem hagyta magát bolonddá tenni a szarkalábak és csillagfürtök által. Gyerekkorában az ágyát csupán egyetlen fal választotta el a disznóóltól, és életének nem volt egyetlen olyan pillanata, amikor ne érezte volna a szegénységet megalázónak.

Talán Henry kevésbé sértőnek találta volna sorsát, ha nem szembesül a gazdagsággal, mellyel összevethette saját szegényes körülményeit – csakhogy a fiúcska nem csupán gazdagságot, de királyi jólétet látott maga körül. Richmondban volt egy palota, melyhez egy park is tartozott, amit Kew-nak neveztek, és melyet Auguszta hercegnő szakértő gondoskodással ápolt. Németországból egy egész seregnyi kertészt hozott magával, akik égtek a vágytól, hogy egy hamis és uralkodói tájat varázsoljanak a valós, ám szerény angol mezőkből. Fia, a jövőbeni III. György király, itt töltötte gyerekkorának nyarait. Miután királlyá koronázták, György fejébe vette, hogy Kew-t botanikus kertté alakítja át, mely felveszi a versenyt bármely európai társával. Botanika tekintetében az angolok a saját hideg, nedves, eldugott szigetükön messze a kontinens többi országa mögött kullogtak, és III. György mindent elkövetett, hogy ezt a hátrányt ledolgozza.

Henry apja a Kew-kertekben dolgozott gyümölcskertészként. Szerény férfi volt, akit tiszteltek a munkaadói – már amennyire bárki is tisztelni tud egy szerény kertészt. Mr. Whittakernek kifejezett érzéke volt a gyümölcsfákhoz, melyeket mélységes tisztelettel kezelt. („Megfizetnek a földnek a fáradozásaiért – szokta mondogatni –, nem úgy, mint a többiek.”) Egyszer megmentette a király kedvenc almafáját, mégpedig úgy, hogy a betegeskedő példányt angol módra beoltotta egy életerősebb gyökértörzsbe, és agyaggal rögzítette. Az új hajtás még abban az évben termést hozott, és hamarosan vékaszámra termett rajta az alma. E csodaszámba menő tett után a király az „Almamágus” nevet adományozta Mr. Whittakernek.

Minden tehetsége ellenére az Almamágus egyszerű ember volt, a felesége egy félénk, szintén szerény asszony. Valahogy mégis sikerült nekik összehozniuk hat fékezhetetlen és erőszakos fiúgyermeket, akik közül az egyiket „Richmond Rémének” nevezték a faluban, illetve két másikat, akik kocsmai verekedés során veszítették életüket. Bizonyos tekintetben Henry, a legfiatalabb volt a legszívósabb közülük, és talán nem is volt más választása, ha állni akarta a sarat a bátyjaival szemben. Egy keményfejű, szívós, gizda, találékony kiskölyök volt, aki sztoikusan viselte a bátyjai ütlegelését, és akinek félelmet nem ismerő természetét gyakorta vetették alá próbának testvérei, akik szívesen provokálták. Ám Henry a bátyjai piszkálódása nélkül is szívesen keveredett veszélyes helyzetekbe: buzgón kísérletezett a tűzzel, merészen szaladgált háztetőkön, ahonnan csúfondárosan kikacagta a zsörtölődő háziasszonyokat. Alapjában véve a többi kisgyerek réme volt; senki sem lepődött volna meg, ha azt hallja, hogy leesett a templomtoronyból és a nyakát szegte, vagy belefulladt a Temzébe – bár valószínűleg csupán a puszta véletlenen múlt, hogy ezen forgatókönyvek egyike sem valósult meg.

Ám a bátyjaival ellentétben Henrynek volt egy enyhítő körülménynek számító tulajdonsága. Pontosabban szólva, kettő: eszes volt, és érdeklődött a fák iránt. Azt túlzás lenne állítani, hogy Henry is tisztelettel adózott a fák előtt, ahogy azt az apja tette, de érdeklődött irántuk, mivel a fák a szűkös kis világában fellelhető azon dolgok közé tartoztak, melyeket könnyedén tanulmányozhatott, és a tapasztalata már megtanította rá, hogy a tudás előnyt biztosít másokkal szemben. Ha élni szeretett volna (márpedig Henry élni akart), és ha gazdagságra vágyott (és Henry erősen áhítozott erre), akkor mindent, amit meg lehet tanulni, meg kell tanulni. A latin, az írás, az íjászat, a lovaglás és a tánc – ezek mind elérhetetlenek voltak az ifjú Henry számára. Ám ott voltak neki a fák, és ott volt az apja, az Almamágus, aki türelmesen nekifogott, hogy megtanítson a fiának mindent, amit csak tudott.

Így hát Henry megtanult mindent az oltás eszközeiről, az agyagról, az oltóviaszról és késekről, arról, hogyan kell ügyes kézzel szemezni, zöld oltást végezni, ültetni és metszeni. Megtanulta, hogyan kell átültetni a fákat tavasszal, amikor a talaj nedves és tömör, és hogyan ősszel, amikor a talaj laza és száraz. Megtanulta, hogyan kell a sárgabarackfákat karóval megtámasztani, hogy megóvja őket a széltől, és hogyan lehet citrusféléket termeszteni a narancstermesztő üvegházban, valamint azt, hogyan kell füsttel eltávolítani a penészt az egresről, hogyan kell amputálni a beteg ágakat a fügéről, és mikor nem érdemes bajlódni vele. Megtanulta, hogyan kell lelkiismeret-furdalás nélkül lehántani a cafatokban lógó kérget egy öreg fáról, annak érdekében, hogy még vagy egy évtizedre meghosszabbítsák az életét.

Henry sokat tanult az apjától, bár szégyellte az öreget, akit gyengének tartott. Ha Mr. Whittaker valóban az Almamágus, érvelt Henry, akkor a királyi csodálat miért nem tevődött át pénzbeli elismerésbe? Az apjánál ostobább emberek közül sokan náluk jóval gazdagabbak voltak. A Whittakerek miért éltek még mindig disznók módjára, amikor nem messze tőlük ott ékeskedtek a palota tágas, zöld pázsitjai és a Maid of Honor Row bűbájos kis házai, ahol a királynő szolgálói francia lepedőkön aludtak? Henry egyik nap felmászott a gondosan kimunkált kerti falra, és megpillantott egy elefántcsontszínű köntösbe öltözött hölgyet a hófehér lován, miközben egy szolgáló a szórakoztatására hegedűn játszott. Itt, Richmondban is voltak emberek, akik így éltek, miközben a Whittaker család házában még csak padló sem volt.

Ám Henry apja sosem küzdött fényűző dolgokért. Harminc éven át ugyanazért a szánalmas fizetésért dolgozott, egyetlen zokszó nélkül, mint ahogy arra sem panaszkodott, amikor a legpocsékabb időjárásban is kinn kellett robotolnia, amibe bele is rokkant végül. Henry apja a lehető legóvatosabb léptekkel szelte át az életet, különösen, amikor a feljebbvalóiról volt szó – márpedig ő mindenkit annak tekintett. Mr. Whittaker gondosan ügyelt rá, nehogy valaha valakit is megsértsen vagy kihasználjon – még akkor sem, ha minden lehetősége meg lett volna rá. – Henry, ne légy pimasz – figyelmeztette a fiát. – Csak egyszer vághatsz le egy birkát. Ám ha előrelátó és óvatos vagy, minden évben lenyírhatod.

Mit várhatott Henry az élettől egy ilyen erőtlen, visszafogott apával megáldva? Csakis annyit, amit a saját kezével megragadhatott. Az embernek az a feladata, hogy meggazdagodjon, döntötte el magában tizenhárom évesen. Az ember öljön le egy birkát mindennap.

De hol találjon birkát?

Ez volt az a pont, amikor Henry Whittaker lopásra adta a fejét.