Molnár Ferenc

SZÉNTOLVAJOK

ELBESZÉLÉS

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

A Dunán aranyos reggeli köd. Alul, a víz felett sűrű, tejes a színe. Följebb, a budai torony fölött mintha megolvadt volna a ködben a napsugár.

Aranypára ez, valami hideg, ritkás aranygőz, amiről részeg alkimisták álmodhattak valaha. És a parton a fák fel nyúlnak a ködbe, felágaskodnak az aranyfüstbe, megmaradt néhány rozsdaszínű

levelüket, lombrongyaikat fürösztik benne. Minden elolvad ebben az őszi párában. Egy régi pasztell a tájkép, amit letörültek.

Valami nagy folt jön a parti úton, lassan, révedezve. Aztán kiáltás is hallatszik, de tompa, otthonos hang: mintha szobában volnánk. A nagy folt küzködik a köddel, aztán nagynehezen kiküzdődik belőle. Most már látni, hogy kocsi, amely szenet hoz. A bakon három víg legény ül.

Bolti bányászok, maszatosképű városi szénemberek, akik komikusan hatnak a nagy széntömeg szomszédságában. Hol van már ezektől a tárna, akna, bányalég, a fekete izzadság, a fehér rémület! Az ő szenük már szelídített ásvány, többé nem eleven, gyilkos valami, hanem döglött fekete tömeg. Elől be van fogva a kocsiba két szegény öreg ló: az őseik vadul nyargalásztak, tiportak, és ők most szenet húznak. A szén is így van befogva ebbe a szekérbe. Szegény, öreg, dobálni való, hasogatni való, elporlásnak indult ásvány, ami nyomorult szervetlen háziállattá vedlett. És a három víg ál-bányász uralkodik az állaton is, a fekete kövön is. Komikusak ők, mert olyan messze vannak a szénbányásztól, mint a mészároslegény a pásztortól, aki a barmot őrizte, mikor még nem hús volt, hanem állat.

Kiáltoznak:

– Hahó! Köd előttem, köd utánam –

mondja az egyik.

A másik nagyot szól:

– Hoó!

Felmászik a szekérre, a szénkupac tetejére.

– Oda le, – mond a harmadik.

– Ahun a bokor.

Az első köp. És bölcsen mondja:

– Csak oda.