SZABAD GONDOLAT
VILÁGHELYZET

Editio Plurilingua

Budapest, 2021

In memoriam Kálmán István

1937 – 2020

VILÁGHELYZET | SZABAD GONDOLAT

Kálmán István, Makovecz Imre et al.

Szerkesztette: Serdián Miklós György

ISBN 978-615-5461-56-9 | PRESS

ISBN 978-615-5461-58-3 | PDF

ISBN 978-615-5461-57-6 | EPUB

epl.bud.hu.eu@gmail.com

A földkérdésről

A napokban rátaláltam egy 1991 januárjában a Gödöllői Agrártudományi Egyetemen tartott előadásom rövidített formában megjelent szövegére, amit – úgy emlékszem – akkoriban az Országépítő folyóirat közölt. Visszaemlékeztem arra, hogy az ún. „rendszerváltás” első éveiben barátaimmal milyen lelkesedéssel és reményekkel tekintettünk a jövőbe. Nem a nyugati jólét iránti vágyakozás lelkesített, hanem az a remény, hogy negyven év szabadságtól megfosztottság után megcsinálhatjuk azt, amire képesek vagyunk. Itt Kelet-Közép-Európában olyan radikális változásnak a lehetőségét láttuk, amit a Nyugat a világháborúk után elmulasztott megvalósítani. Erről szólt az előadásom. Akkor még nem tudtuk, hogy az angolszászok Kelet-Európában végrehajtott szocialista kísérletének csak az első szakasza zárult le, és hogy az addigiaknál sokkal keményebb megpróbáltatások előtt állunk. A bolsevizmus módszereivel véghezvitt szocializálást a neoliberális gazdaság és a nemzeti létünk felszámolására való törekvés követte. A gazdaság, a kultúra és a jog kaotikus összefonódása az egységes államban csak fokozódott. A munkaerő, a föld és a tőke áruként továbbra is adás-vétel tárgya maradt, megfosztva az embereket emberi méltóságuktól, kiszolgáltatottá téve őket a pénz hatalmának. Úgy tűnik számomra, hogy mindaz, amit 1991-ben elmondtam, leírtam, nem veszítette aktualitását, ezért gondoltam újbóli megjelentetésére. (2011)

*

Aki ma mezőgazdasági termeléssel akar foglalkozni, annak tudnia kell, hogy ehhez nem elegendő, ha pusztán szaktudással, hozzáértéssel rendelkezik; elengedhetetlenül szükséges egy olyan gazdasági struktúra is, ami biztosítja, hogy termékeit a megfelelő áron el tudja adni, és így munkájának értelme lesz. A mezőgazdaság iparosítása, a földbirtokok kapitalizálódása, majd a bolsevizmus módszereivel véghezvitt szocializálás katasztrofális állapotokhoz vezetett a mezőgazdaságban is. Biztos vagyok abban, hogy a termőföld megművelésének legmodernebb jövőbeli módja a biodinamikus gazdálkodás. Elterjedésének és rentábilissá válásának azonban alapvető feltétele a földtulajdon jelenlegi formájának megváltoztatása, és egy új, az állami befolyástól és irányítástól megszabadított gazdasági struktúra megteremtése. Itt, Kelet-Közép-Európában még mindig megvan az egyszeri lehetőség egy olyan radikális változtatásra, melyhez a Nyugatnak még hosszú időre van szüksége. Arra még bőven van időnk, hogy kidolgozzuk a mezőgazdasági művelés legjobb módszereit, a megfelelő intézmények, társadalmi formák megteremtése azonban nem tűr halasztást. Ha élni akarunk a történelmi sorsforduló adta lehetőségünkkel, két dolgot meg kell tennünk: levonni a bolsevizmus konzekvenciáit, és elutasítani a nyugati ideológiát.

A bolsevizmusból megtanultuk, hogy a „társadalmi” tulajdon: „gazdátlan” tulajdon, a „fosztogatásból osztogatás” rendszerében a föld „senki földje”. De a tapasztalatok azt is lehetővé teszik, hogy ne térjünk vissza az évezredes bálványimádáshoz, a privatizációhoz – a privare (lat.): rabolni –, hanem a magántulajdon szentségének idolja helyett a szociális igazságosság legyen a társadalmi-gazdasági valóság megformálásának forrása.

A föld nem emberi munka eredménye, hanem adott a számunkra, ezért az egész társadalom rendelkezésére kell állnia. A földet azonban nem az egész társadalom, nem is az állam műveli meg. A földet csak azok tudják megművelni, akik ehhez értenek, akik képességeiket ezen a területen akarják használni és továbbfejleszteni. Ezt azonban csak akkor tudják megtenni, ha a föld felett rendelkezési joguk van. Ez nem a társadalommal szemben támasztott igényből, hanem a társadalom megbízásából keletkező jog.

Nem foglalkozhat egy közösség minden tagja a rá eső földhányad megművelésével. A közösség a teljes földterület művelési (használati) jogát azokra az emberekre vagy embercsoportokra bízza, akik gazdálkodóként képességeiket, hozzáértésüket a közösség számára legeredményesebben gyümölcsöztethetik. Ha ők tehát a földet mezőgazdasági művelés, vagy a telkeket ipari termelés céljára használják, akkor a munkamegosztásos gazdaságban tevékenységük reális eredményeként termékek és szolgáltatások jönnek létre. Hogy a közösség ne szenvedjen kárt amiatt, hogy a földet vagy telket jogszerűen egyes emberek használatába adta, ezért a használóknak „haszonkiegyenlítést” kell fizetniük. A rendelkezési jognak feltétlen és kizárólagos jognak kell lennie, vagyis a közösség nem szólhat bele a használók gazdasági tevékenységébe. A közösségi jogot csak nagyon általánosan lehet megfogalmazni, mint pl. művelési kötelezettség, fenntartási kötelezettség, az egyéni gazdálkodás fölött álló, az egész közösséget érintő tervek figyelembe vétele stb. A rendelkezési jog csak a használat idejére érvényes, ennek megszűnésével a földet ellenszolgáltatás nélkül másik használónak kell átengedni. A föld ily módon eladhatatlan, közgazdasági értelemben nem lehet áru. Az átadásról dönthet maga a használó vagy a közösségnek egy olyan intézménye, melyben maguk a gazdálkodók – és nem a gazdaságon kívül állók – vesznek részt. A közösségnek nem kell korlátoznia az előző használó továbbadási jogát, ha nincs egy fölérendelt szempont. Az átadásnál nem vagyoni érték cserél gazdát, így spekuláció sem jöhet létre – föld, telek vagyonjogilag nem adható el és nem örökölhető. A „haszonkiegyenlítés”-ből származó jövedelem a közösségé – nem az államé, ezt hangsúlyozzuk –, és olyan kiadások fedezésére szolgálhat, melyeknek nincs bevétele – infrastruktúra, iskola, faluház.

Nem produktív célokra történő felhasználás esetén – pl. lakótelek – szintén kell kiegyenlítést fizetni, ennek nagysága szociális szempontok szerint differenciálható. A föld vagy telek rendelkezési jogának átruházásakor a ráépített ingatlanok is az új használóhoz kerülnek, ezek azonban magától értetődően eladhatók. Ha a közösség valakitől visszavonja a rendelkezési jogot, akkor kártalanítania kell. A „haszonkiegyenlítés” minden adót szükségtelenné tesz. A föld, telek eladhatatlansága egyenlő versenyfeltételeket biztosít, mert a föld maga nem jelent költségtényezőt. A haszonkiegyenlítéssel megszűnik a földjáradék mint munkátlan jövedelem.

A pénztőke nem tud berekesztődni a földbe, csökkentve ezzel a vásárlóerőt és fölgyorsítva az inflációs folyamatot. A föld nem tőke, így hitel esetén nincs szükség biztosítékra. Vagyoni fedezetű reálhitel helyett személyi hitel van, ami minden esetben feltétlenül olcsóbb, mint a reálhitel.

A föld vagyonjoga helyett annak használati tulajdonát biztosító szociális földtörvény csak akkor születhet meg és válhat gyakorlattá, ha a lakosság többsége meg van győződve ennek szükségszerűségéről. Azonban a gyakorlati lépések megkezdésének és a felvilágosításnak együtt kell történnie:

– a magántulajdon szentsége a jövő számára már nem praktikus gondolat, hanem idejétmúlt nyugati ideológia

– a magántulajdon és „társadalmi” tulajdon által okozott visszásságokat láthatóvá kell tenni, hogy az emberek észrevegyék: az ideológiák dialektikus szembeállítása (magántulajdon-társadalmi tulajdon; piacgazdaság-tervgazdaság stb.) akadályozza meg őket abban, hogy értelmes cselekvésbe kezdjenek

– a politikusoknak és szakértőiknek szorosabban együtt kell működniük a nyilvánossággal, a hatalmi harcok helyett vissza kell térni a fórumtalálkozásokhoz és kerekasztal megbeszélésekhez.

Ehhez a nyilvánosságnak nagyobb nyomást kell gyakorolnia a pártokra. Csak ezen a módon lehetséges, hogy a törvényhozás a lakosság tudatállapotának megfelelően hozzon törvényeket és nem absztrakt ideológiai elvekhez alkalmazkodjon, vagy külső nyomásnak vesse alá magát, amivel a lakosságban az egészséges érzéseket megbénító szorongást kelt.

Egészséges társadalmi változás nem jöhet létre kívülről, adományként, hanem csak az egész nép folyamatos küzdelmének eredményeként. A múlt tapasztalataiból belátható a fejlődés iránya: az állam fokozatos kivonulása a gazdaság és a kultúra egész területéről, a gazdaság és kultúra önrendelkezésének megteremtése. Ehhez „nem több piacra, hanem új eszmékre” van szükség.

*

Az ember a munkája révén találja meg otthonát a Földön. Annak a lehetősége, hogy gyümölcsöztesse a maga számára a Föld gazdagságát, a népsűrűséggel nő. De annak arányában, ahogy ez a lehetőség növekszik, nő a föld értéke is, és hamar elérjük azt a határt, ahol már nem növelhető tovább a földterület, ezért nem tud mindenkinek egyformán rendelkezésére állni. Ezzel amolyan természetes monopólium jön létre. Ha ugyanis a föld egyes emberek tulajdona, ők abba a helyzetbe kerülhetnek, hogy másokat kizárjanak a használatából, illetve használatát csak fizetség ellenében engedjék meg, ha ez nekik létszükségletet jelent. Amit a lakott terület növekedése, illetve a kultúra terjedése eredményezett, az egyes emberek zsákmányává lett.

Lothar Vogel: Emberi önmegvalósítás a szociális szervezetben

*

A szocialista gondolkodók ma teljesen téves kérdéseket tesznek fel a társadalmi rendszerről. Azt kérdik: hogy lehetne megakadályozni a termelőeszközök magántulajdonát, a termőföldét is beleértve? Azaz: hogy lehetne a társadalmi szervezetet megölni? A kapitalista rendszer élete során láthattuk, hogy a termelőeszközök és a termőföld magántulajdona súlyos károkat okoz. Tehát a legegyszerűbb kérdés így szól: hogy lehetne megszabadulni a kár okozójától? Hogy lehetne egyáltalán megelőzni? De ez gyilkos kérdés. Az éltető kérdés így szól: mit lehetne tenni a magántőkével, hogy ne okozzon több kárt? Hogy lehetne megfelelő módon elválasztani a magántőkéstől, ha már nem a társadalmi rendszer szolgálatában termel, és más termelőre átruházni? Az ilyen kérdéseket sokkal mélyrehatóbban kell feltenni, mintsem a mai emberiség csak sejtené is. Rudolf Steiner: Előadás (1919)

*

Afrikában mi úgy gondoljuk, hogy az ország az egész néphez tartozik. A mi társadalmunkban minden embernek joga a földet használni, hisz egyébként nem tudná magát eltartani. Semmi értelme sincs az élethez való jognak, ha nem áll rendelkezésünkre az az eszköz, mellyel életünket fenntarthatjuk. Az afrikaiak földhöz való joga azonban kizárólag használati jog volt, és más jogot senki nem is kívánt. A külföldiek teljesen új koncepciót hoztak. Piaci áruként kezelték a földet. E szerint bárki megvásárolhat egy földterületet és azt a magáénak tekintheti, akár akarja használni, akár nem. Vagyis megvásárolhatok egy darab földet, azután elvándorolhatok akár a Holdra is, és hogy bevételhez jussak, földjáradékot követelhetek azoktól az emberektől, akik ezt a földet meg akarják művelni. Ha ez a földterület városban van, akkor semmit sem kell tennem; egyszerűen hagynom kell, hogy a szomszéd telkeket azok, akik ehhez elég ostobák, följavítsák, és ezzel az én telkem árát is fölsrófolják. Azután a Holdról visszatérve elvárhatom ezektől az ostobáktól, hogy magas árat fizessenek az én telkemért, olyan árat, amit ők maguk hajtottak föl, amíg én a Holdon nyaraltam. Az ilyen rendszer számunkra nemcsak idegen, de teljesen hamis is. A földet birtokló emberek a társadalom parazitái. Tanzániában nem engedjük meg az ilyen paraziták elterjedését. A kormánynak vissza kell térnie a földelosztás hagyományos afrikai módjához. Ez azt jelenti, hogy mindenkinek joga van egy darab földre, amint azt használni akarja. A földtulajdont azonban meg kell szüntetni.

Julius K. Nyerere: Az afrikai szocializmus bázisa

Ópiumháborúk

A világon összességében előállított ópiumnak, tehát a morfium és heroin nyersanyagának 93%-a Afganisztánból jön. Az afgán ópium 95%-át helyben tovább feldolgozzák, amiből 80 tonna magas tisztaságú heroint nyernek – az ENSZ tájékoztatása szerint.

A kábítószer majdnem a felét Oroszországba csempészték (2010), és feltételezhető, hogy jelentős részét továbbcsempészték, elsősorban a Kínai Népköztársaság urbánus központjaiba.

Oroszországba ezek szerint majdnem háromszor annyi heroin kerül, mint az USA-ba, Kanadába és Nyugat-Európába összesen. Oroszország Szövetségi Kábítószer-ellenőrző Szolgálatának vezetője nyilatkozta, hogy minden képzeletet magasan felülmúl az Afganisztánból érkező kábítószer-áradat és „Időközben ez a probléma közvetetten vagy közvetlenül majdnem minden családot érint. Az Afganisztánból csempészett heroin 21%-át az oroszországi feketepiacokon adták el (2008), ami minden óvintézkedés ellenére emelkedő tendenciát mutat.

Ez világossá teszi, hogy miért állapodott meg három évvel ezelőtt Moszkva és Peking egy határokon átívelő együttműködésről a kábítószer-áradat elleni harcban. A heroin kereskedelem mindkét állam népegészségét, gazdasági és belpolitikai stabilitását fenyegeti.

Oroszország tiszti főorvosa március közepén Moszkvában azt közölte, hogy évente mintegy negyvenezer fiatal orosz hal meg heroin-túladagolásban. Ehhez jön még további hetvenezer ember, akik a kábítószerrel való visszaélés következtében szerzett betegségekben halnak meg (AIDS, vérmérgezés stb.). Oroszországban a 18 és 39 év közötti fiatal generáció 2,5 millió tagja drogfüggő. Ebből ötszázötven ezer a hivatalosan regisztráltak száma. Évről évre további hetvenezer fiatal válik függővé, akik között aránytalanul sok az egyetemista és a fiatal értelmiségi.

Az orosz piacra szánt afgán heroint Tádzsikisztánon, illetve Üzbegisztánon keresztül – mindkét ország az USA befolyása alatt áll – csempészik Oroszországba. Felmerül a gyanú, hogy a társadalmi rend meggyengítésére törekvő műveleteket az USA titkosszolgálatai szervezik.

Az orosz vezető javasolta Brüsszelben a NATO-Oroszország Tanácsnak, hogy a területek legalább 25%-án számolják fel Afganisztánban a máktermesztést, de az USA ellenőrzése alatt álló NATO ezt elutasította. A NATO-szóvivője cinikusan ezt mondta: „Nem zárhatjuk el az egyetlen jövedelemforrását olyan embereknek, akik a világ második legszegényebb országában élnek, ha nem tudunk nekik alternatívát kínálni.”

Afganisztánban a háború előtt, a tálib-rendszer alatt szigorúan ellenőrizték a máktermesztést, mákot csak élelmiszerként engedtek termelni. Kábítószer előállításáért és terjesztéséért halálbüntetés járt, és az afgán heroin a világpiaci mennyiség 5%-át sem tette ki. Ennek ellenére az afgán parasztok nem voltak szegényebbek, mint ma.

Az afganisztáni szovjet intervenció és a helyi kommunista kormányzás alatt is csak csekély mennyiségben állítottak elő kábítószert. A termelés csak az USA megjelenése után kezdett nőni – a népi mudzsáhedek felfegyverzésének finanszírozására és egyben támogatására, akik közül később a tálibok kerültek ki.

Oroszország hiába hivatkozik az ENSZ-határozatokra, amelyek minden tagállamot köteleznek, hogy járjon el a kábítószerek feketepiacával szemben, a NATO vonakodott bármit is tenni az afgán máktermesztés ellen.

Itt az „ópiumháború” modern, USA-féle variációjával van dolgunk, amelyet ugyanazzal a célkitűzéssel folytatnak, ahogy a britek tették az első (1839–1842) és a második (1856–1860) ópiumháborúval a Csing-dinasztia kínai császársága ellen. Közismert, hogy az ópium, amit rátukmáltak Kínára, a „közép birodalmára”, teljesen szétzüllesztette a kínai társadalmat, és olyan belpolitikai bizonytalanságot okozott, ami 1900-ban végül kiváltotta a boxerlázadást, ami ürügyül szolgált az angol bevonuláshoz.

Az ópium, illetve a heroin a genetikai alapokig megkárosítja az embert – ahogy annak idején a kínai császárságban, úgy ma Oroszországban, a Kínai Népköztársaságban és a szomszédos országokban.

Washington és a NATO Moszkva és Peking ellen a kábítószer bevált méregfegyverét használja és azon munkálkodik, hogy az egész világot ellenőrzése alá vonja.

Mi „kívülről” semmi egyebet nem tehetünk ez ellen, mint hogy ezt az „értelemmel megáldott embereknek” elmondjuk.

Antropozófia és politika

A politika napjainkban minden eddiginél nagyobb erővel nyomul be az emberi élet összes területére.

A gazdaság és a politika összefonódása még a legfelületesebb szemlélő számára is szembe ötlő a mindennapokban, ám a szellemi életre való egyre hatalmasabb befolyása –

lévén ma társadalmi méretekben egy kulturális nullpont közelében vagyunk, és így az emberek legnagyobb része elveszítette az erre való érzékenységét –, már sokkal nehezebben ismerhető fel. Talán jórészt ennek köszönhető, hogy az antropozófiai mozgalmon és főként az Antropozófiai Társaságon belül időről-időre felmerül az a kérdés, hogy magának az antropozófiának milyen viszonyban kell lennie a politikával, kell-e, szabad-e azzal egyáltalán foglalkoznia.

Erre a kérdésre a válasz egyszerűen megfogalmazható akár tekintély alapon is. Elegendő Rudolf Steiner életútját végigkövetni és abban szembe ötlő módon jelenik meg, hogy már kora ifjúságától egészen az élete végéig milyen intenzíven foglalkoztatták a világban zajló társadalmi folyamatok, és azon belül közvetlenül a politikai élet is. Diákévei alatt, 1882 és 1884 között számos alkalommal volt jelen a bécsi parlament karzatán, mint hallgató.

Steiner ezt írja: „Jelen voltam akkoriban több érdekes parlamenti vitánál az osztrák képviselő- és főrendiház karzatán. A parlamentnek az életbe sokszor mélyen belenyúló intézkedései mellett különösen érdekelt a képviselők személye.”

Steiner számos előadása is tanúskodik arról, hogy milyen nagy jelentőséget tulajdonított a politikának, a politikai élet szellemtudományos megismerésének, így Steiner két politikával kapcsolatos előadását olvashatjuk magyarul Ludwig Polzer-Hoditz: Az európai közép misztériuma című könyvében. A szociális élet hármas tagozódására vonatkozó ideájával pedig cselekvően is megkísérelte az első világháború utolsó éveiben a szellemtudományos kutatás eredményeit bevinni a politika színterére.

Ugyanakkor sokan sokszor hivatkoznak arra, hogy „Steiner azt mondta, a politikának nem szabad bekerülnie az Antropozófiai Társaságba.” A kijelentés híven, a szövegkörnyezetéből nem kiragadva így hangzik, és bárki számára fellelhető a Rudolf Steiner által 1923-ban a Karácsonyi Gyűlésen megadott, „Az Általános Antropozófiai Társaság Princípiumai” 4. pontjában: „Az Antropozófiai Társaság nem titkos, hanem mindenképpen nyilvános társaság. Tagja lehet minden olyan ember, tekintet nélkül a nemzetiségre, társadalmi állásra, vallásra, tudományos vagy művészi meggyőződésre, aki jogosultnak tartja egy olyan intézmény fennállását, mint a dornachi Goetheanum, a Szabad Szellemtudományos Főiskola. A Társaság elutasít minden szektás törekvést. A politikát nem tekinti feladatához tartozónak.”

Így a finom csúsztatás révén előálló látszólagos ellentmondás már feloldható: az Antropozófiai Társaság a szabad szellemi élet ápolását célul kitűző intézménynek lett szánva, amelybe természeténél fogva nem kerülhet bele az attól eltérő törvényszerűségekkel rendelkező jogi-, állami szféra és annak része, a politika. Ez magától értetődően nem jelenti azt, hogy az antropozófiának, és az antropozófia útján járóknak nem kell a politikával foglalkozniuk. A jogi-, állami élet és azzal együtt a politika az emberi társas együttélés fontos realitását képezi, így egy, a valóság teljességére törekvő megismerés elől nem lehet elvonni azt.

Az egészséges emberi lélek természetes igénye a valóság megismerésére való folyamatos törekvés. Ám a világ jelenségeinek teljes megismerése egy pusztán érzéki szemlélet számára, mellyel ma minden ember originálisan rendelkezik.

Steiner ezt írja: „Amikor az ember a földi létben születése után fejlődni kezd, megismerően áll szemben a világgal. Először fizikailag szemléli; de ez még csak a megismerés kezdete. Ebben a szemlélésben még nem nyilatkozik meg minden, ami a világban van. A világ lényszerű; de az ember eleinte még nem jut el ehhez a lényszerűséghez. Mivel saját lényét nem állítja szembe a világgal, lényszerűség nélküli világképet alkot. Ez a világkép azonban illúzió.”

Az érzéki világ fizikai szemléléséből adódó megismerés határai a mai természettudományos gondolkodás határaival esnek egybe, melynek mechanikus, absztrakt sémái képtelenek teljes egészében áthatni az olyan létezőket, mint az élet vagy az élővilág jelenségei, az ember lelki, szellemi valósága, és ez utóbbin át ide sorolhatjuk az ember által produkált szociális, társadalmi működéseket is. Ahogyan egy növény teljes valóját képtelen megragadni a pusztán érzéki világra támaszkodó szemlélet, ugyanúgy hamar egy határponthoz érkezik, amikor az olyan társadalmi folyamatok megítélésére vállalkozik, mint mondjuk a politikai élet eseményei.

Rudolf Steiner hatalmas hagyatékának lényegi eleme, hogy a jövő kereső lelkei számára megteremtette annak lehetőségét, hogy szabadon bepillantást nyerjenek egy olyan valóságba – mindenféle hagyománytól és vallásos dogmától függetlenül –, mely annak hiányában ma senki számára sem lenne elérhető.

Steiner közléseit tanulmányozva az emberi gondolkodás számára megnyílik annak a lehetősége, hogy a fizikai észlelésen felülemelkedjen és egyenlőre eszmei tartalomként érzékletmentes tényekhez kapcsolódjon. Az ily módon létrejövő gondolkodást Steiner „érzékletmentes” gondolkodásnak nevezte. Az érzékletmentes gondolkodás révén átélt eszmei tartalmak a megismerő lélek számára ugyanolyan tények, mint a fizikai világ észleletei, de azokban az emberi lélek sokkal közvetlenebbül nyilatkozik meg, mint a fizikai észlelésekor. Steiner ezt írja: „Ha a fizikai világ észleléséhez hozzákapcsolja az ember belső világából az érzékletmentes gondolkodást, akkor az illúziót átitatja a valóság; megszűnik illúzió lenni. Akkor az önmagát saját belső világában átélő emberi szellem megtalálja a világ szellemiségét, amely az ember számára nincs rejtetten a fizikai világ mögött, hanem ebben a fizikai világban él és működik.”

Fontos hangsúlyozni, hogy amennyiben az ember az érzékletmentes gondolkodásban él, még nem tapasztalja közvetlenül a szellemi világ tényeit, de számára az annak révén átélt eszmékben a szellemi világ nyilatkozik meg. Az érzékletmentes gondolkodás gyakorlása a lélek építő elemévé válik; az abban időről-időre való élés egy olyan képességet alakít ki a lélekben, amely originálisan nincs jelen benne.

A politikai élet történéseire alapvetően jellemző, hogy azok teljességéből szinte sosem kerül a nyilvánosság elé az események teljes sora, illetve az eseményeket működtető szándékok ismerete. Közkeletű az a tény, hogy a politika színfalai mögött olyan lényeges tényezők húzódnak meg, melyek a nyilvánosság hátterében elrejtve alapvetően befolyásolják a politikai élet szereplőinek a cselekvéseit, a politikai folyamatok irányultságát, kimenetelét. Ilyen módon a politikába beavatatlan, külső személyek számára a politika világa egyfajta okkult világként jelenik meg, attól elválasztva érzik magukat. Ugyanakkor a politika egyre nagyobb erővel szól bele a mindennapjainkba, és ma már nyilvánvaló, hogy senkinek sem lehet arra a kényelmes álláspontra helyezkednie, hogy teljes mértékben elforduljon a politikától.

Ha az emberek nem akarnak a politika által irányított automatákká válni, az egyetlen amit a politikai élet befolyásával szembe lehet helyezni, az elsősorban annak valós megismerése kell legyen. Csak az ilyen megismerés adhat lehetőséget arra, hogy olyan cselekvések jöjjenek létre a jövőben, amelyek gyógyítóan hatnak az emberi társadalmak működésére. Jogosultan merül fel azonban a kérdés, hogy valójában megismerhető-e mindenki számára a politika teljes valósága.

Amennyiben valaki ma egy politikai eseményt meg akar érteni, az első amit tehet, hogy megkísérli tárgyszerűen megfigyelni azt, ami az eseménnyel kapcsolatban a tudomására juthat. A mindennapi politikai véleményformálás módjait szemlélve már itt nehézségekre figyelhetünk fel. Sok esetben az események tárgyszerű szemlélésébe állandóan beáramolni látjuk a megfigyelő személyek szubjektív véleményeit, álláspontjait, politikai irányultságát, melynek révén az esemény objektív tényei szelektálódnak, bizonyos részei kiemelődnek, felerősödnek, míg más lényeges részei esetleg teljesen kiesnek a megfigyelés köréből. A szubjektív tartalmak pedig az objektív tények erejével jelennek meg a véleményformáló személyek gondolkodásában és szinte a felismerhetetlenségig keverednek egymással. Jól ismerjük ezt a jelenséget a mindennapjainkban. (Erre építenek jórészt a közvélemény formálásában érdekelt médiumok képviselői.) Ám, ha a valóság megismerésére törekszünk, tudatosan törekednünk kell arra, hogy a tényeket tényeknek, a véleményeket véleményeknek tekintsük. Igaz ugyan, hogy a politika világa a fentiek értelmében okkult világ, azonban a politikai élet megnyilvánuló eseményei ugyanúgy hordozzák magukon a hátterében meghúzódó tényezők szignatúráját, ahogyan például egy növény formája kifejezi a növény érzékfeletti lényiségét. Csak ha természettudományos egzaktsággal képesek vagyunk megfigyelni a közélet eseményeit, és ehhez az érzékletmentes gondolkodást képesek vagyunk hozzákapcsolni, akkor juthatunk el abba a diszpozícióba, hogy meg tudjuk ragadni a politikai események mélyebb összefüggéseit. Az objektív tények egzakt megfigyelése és gondolkodás eszmékben való élésének képessége révén egy olyan valóság megismerését érhetjük el, amelytől a hétköznapi gondolkodásunk addig el volt zárva. Az így megismert már nem a logikus, intellektuális gondolkodás által létrehozott absztrakt képzetekből áll, hanem annak összefüggései mintegy lényszerűen jelennek meg a tudatban. Ez a lényszerűség még nem azt jelenti, hogy konkrét szellemi lények érzékeléséhez jut el a megismerő, hanem az általa létrehozott képzetek rendelkeznek azzal a mozgékonysággal, amivel egy eleven, lényszerű jelenséget képes lesz megragadni a gondolkodásával, egyelőre eszmei tartalomként.

Amennyiben az emberi gondolkodás nem jut el valamennyire ehhez a fentiekben jellemzett eszmékben való élés képességéhez, teljes megismerésről ugyanúgy nem lehet beszélni akár egy növény lényisége, egy történelmi vagy politikai eseménysor, illetve minden olyan jelenség kapcsán, amelynek törvényszerűségei túlmutatnak a halott fizikai világ törvényszerűségein. Meg kell azonban jegyeznünk azt is, hogy aki egy ilyen gondolkodás megvalósítására képtelen, annak számára az érzékletmentes gondolkodás révén megismert összefüggések a legtöbb esetben fantazmagóriának fognak tűnni, annak ellenére, hogy a külső élet későbbi eseményei a feltárt összefüggéseket rendre igazolni fogják valamely szinten.

Rudolf Steiner számos írásában, előadásában közölt tényeket a magasabb világok, a szellemi lények létéről és működéséről. A szellemi világ lényeinek működéséről több esetben beszélt konkrét történelmi, szociális, politikai összefüggésekkel kapcsolatban is. Ezekkel a közlésekkel Steiner célja nem az volt, hogy rámutasson a szellemi lények létezésére, hiszen azok csak az ő számára jelentettek közvetlenül átélhető valóságot, hanem hogy az általa feltárt érzékfeletti tények és az érzéki világ konkrét jelenségei közötti összefüggések feltárása révén a szellemi érzékeléssel nem rendelkezők számára egy magasabb megértés lehetőségét tegye lehetővé. Az egyes népszellemek missziója című előadássorozatához írt előszavában például így beszél: „Az antropozófiai felfogástól eltekintve, amelynek számára a magasabb szellemi lények valóságok, még valami egészen mást is figyelembe kell venni az előadások tartalmával kapcsolatban. Ez a tartalom abból indul ki, hogy a népek fejlődésének alapja egy magasabb szellemi valóságban rejlik, és azokat az erőket, melyek a fejlődés irányát megadják, ilyen valóságban keresi. A szemlélődés továbbmegy egészen azokig a tényekig, amelyek a népek életében megnyilvánulnak, és akkor kiderül, hogy ezek a tények ennek alapján érthetőkké válnak.”

Rudolf Steiner szellemtudományos közlései az embert szabadon hagyják abban a tekintetben, hogy mit képes felvenni azok tartalmából, másrészt szabaddá teszik, mivel a megértésük révén az ember számára az önmaga igaz mivoltából kiinduló, és így szabad cselekvés lehetőségét adják. Minden olyan közlés, amely a hétköznapi absztrakt gondolkodás határait nem képes elhagyni, még ha szellemtudományos köntösbe is öltözik, ezt a lehetőséget elzárja az ember elől.