Lauren Roberts

FEARLESS

A RETTENTHETETLEN

Fordította: Nánási Yvette

A mű eredeti címe: Fearless

Szöveg © Lauren Roberts, 2025

Térkép © Patrick Knowles, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Nánási Yvette, 2025

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may

be reproduced or transmitted in any form or by any means,

electronic or mechanical, including photocopying,

recording or by any information storage

and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel

csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-613-9 (papír)

ISBN 978-963-614-615-3 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Gazdag-Lukács Edit

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Térképterv: Patrick Knowles

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

A rettenthetetlen embereknek, akik elég bátrak ahhoz, hogy a szívüket kövessék

PROLÓGUS

Két köpönyeges alaknak nem sok oka lehet egy késői éjszakai találkozóra.

Nem túl meglepő módon ezen okok felsorolása éppoly rövidke, mint amilyen illetlen.

Egyesek számára ez az ok a szerelem. Ám a többségnek a vágyakozás.

Vágyakozás a pénz után. Valami elérendő cél után. Vagy a bosszú után.

Ám az is megesik, hogy ezeket a vágyakat a szerelem gerjeszti. Vagy még inkább annak elvesztése.

Bár ez utóbbi furcsa ellentmondás a ritkább esetek közé tartozik, ennek ellenére nem kevésbé tragikus.

Egy férfi a falat támasztja, az arcára kiülő rendíthetetlen nyugalmat elnyeli a csuklyája mélye.

Már jó pár perc telt el, és mostanra kezdi elérni a türelmetlenség hirtelen hulláma. Köpönyegbe burkolt vállára egyre nagyobb súllyal nehezednek a bizalmatlan pillantások. A csuklya alatt ugyanis az elméje torkaszakadtából üvölti neki, hogy vigye végig, amibe belevágott, hangos ordítása pedig következetesen nyomja el azt a sokkal gyengédebb unszolást, ami arra biztatja, hogy távozzon. Ebbe a hangba belesajdul a szíve. Ám ő mégis egyre elszántabban dől a falnak, mintha csak ide akarná horgonyozni magát, ebbe a pillanatba, mielőtt óhatatlanul is magával rántanák a következmények.

Holdfény szüremkedik át a sikátor omladozó kőfalainak repedései között. A férfit ez valami érthetetlen oknál fogva elbizonytalanítja, úgy érzi, mintha sápadt ujjak araszolnának felé.

Hát igen, sokkal jobban kedveli a napot, mint annak hátborzongató ellenpárját.

A köpönyeges férfi váratlanul felegyenesedik, amikor megpillantja a felé közeledő árnyat. Az alak megáll előtte, és átalakul valami sokkal kézzelfoghatóbbá, valami sokkal halandóbbá. Csak állnak, feltehetőleg szemtől szemben, bár csuklyájuknak köszönhetően egyetlen arcvonásukat sem lehet kivenni.

– Tisztában vagy vele, mit kell tenned, ugye?

A most érkezett árnyfigura hangja testes és lágy, mint az arany. Megvan az a képessége, hogy a szavakból valami messze megnyerőbb mondandót szőjön, mint amire az eredeti jelentésük alkalmassá teszi őket.

– Valamelyest – válaszolja az első férfi. Viseltes csizmáját ide-oda mozgatja a kopott macskaköveken, az elméje még mindig túlharsogja azt a gyengéd hangot, amely egyre csak biztatja, hogy fordítson hátat ennek az elátkozott küldetésnek.

– Nagyszerű. – A második árny zsebre dugja a kezét. – Bízom benne, hogy nem fogsz csalódást okozni.

– Nem ígérhetek semmit.

Kihúzza a kezét a köpönyege alól, és a hideg levegőben egy súlyosnak látszó erszényt lenget meg.

– Ebben elegendő pénz van ahhoz, hogy bárki úgy érezze, nem volt hiábavaló a fáradozása.

Az első férfi az erszény után nyúl, és már a benne lapuló ezüstök puszta súlyától is összefolyik a szájában a nyál.

– Igen, ez megteszi.

– Nos – halkítja le a hangját a másik –, hitelesnek kell lennie, megértetted? Úgy kell csinálnod, hogy még én is higgyek neked!

Az első férfi halkan válaszol.

– Meglesz.

Bár egyre hevesebb harc dúl a fejében, mostanra már megtanulta, hogyan hagyja figyelmen kívül a káosz fülsiketítő lármáját, így most is ezt teszi. Mert semmi nem mentheti meg a sorsától. Még ez a meggyőző, kedves hang sem.

Az csuklyás idegen kurtán biccent, majd beleolvad az őt körülvevő árnyékba.

– Miért akarod ezt ennyire? – buggyan ki a kérdés a tépelődő alakból, mert végül mégiscsak úrrá lett rajta a kíváncsiság. Amíg a válaszra vár, a kézzelfogható biztonság érzetét dédelgetve a mellkasához szorítja az erszényt.

Az árnyak, ezek a megbízhatatlan jelenések, mintha közelebb hajolnának, buzgón hallgatóznak.

A férfi a válla felett veti hátra a pár szavas, halk választ.

– Minden kegyetlen cselekedet a szeretet szüleménye.

Ennek a ténynek felismerése már önmagában is képes arra, hogy a legvalószínűtlenebb szövetségeseket hozza össze. Dacára a csuklyáknak és a jótékony homálynak, ez a két idegen még soha nem érezte magát ennyire láthatónak.

1. FEJEZET

Paedyn

Vércsepp fröccsen remegő lábam mellé, és összemocskolja a makulátlan márványpadlót.

Csak bámulom az élénkvörös foltot. Zúg a fülem, és elhomályosul a látásom.

„Ez méz. Ez csak méz.”

Vörös patakok kacskaringóznak végig a lábamon, olyan sebesen, hogy már idegesen előre-hátra hintázok a sarkamon. Vagy valójában a trónterem csak azért pörög úgy, mint az ujjamat fojtogató acélkarika, mert lassan kezdem felfogni, milyen sors vár rám. Pislogva pillantok a fényesre polírozott padlóra, amelynek felületéről pusztán egy lány üres porhüvelye tükröződik vissza. Az arcán koszcsíkok, űzött tekintetét egy olyan jövő kísérti, amelyet még nem látott, és amelyről soha nem is gondolta, hogy valaha el fog jönni. A vállát súroló ezüstszínű fürtök ugyanolyan sápadtak, mint az arc, amelyhez tapadnak. Úgy ringatózik, ahogy akkor szokás, amikor az ember egy szerette cipőjére állva táncol. Két keze megbilincselve a háta mögött, összekaszabolt bőréből a vér szivárog.

Össze van törve. És rémült.

Most pedig férjhez fog menni.

„De ez nem lehet igaz. Mindentől megfosztottam. És ezért meg fog ölni. Muszáj lesz neki.”

A mellkasom hirtelen összeszorul, és a lélegzetem is a torkomon akad a szavak visszanyelt özönétől. Mert egész eddigi életemben mindig is a halálra készültem, mert rászolgáltam erre a végre. A pecsétes ujjbegyemtől kezdve, amelyről már mindörökké mások vére fog csepegni, egészen a zakatoló szívem fölé a gyengeségem jeleként vésett Á betűig ezt érzem.

A halál az egyetlen állandóság az életemben, olyan, mint egy régi barát, aki minden egyes sötét titkomból fegyvert kovácsol. Gyengének nevez, de én mindig csak azt hallom, hogy Átlagos. Azt mondja, kárhozott vagyok, de én ebből mindössze az eltökélt ígéretet hallom ki. Ő az, aki felé véres ujjam nyújtózik, mert az ő fenyegető közelségéből tudok erőt meríteni.

Mostanra azonban nem maradt nekem más, mint a fülem zúgása és az ismeretlen fülsiketítő csendje.

– Paedyn.

A körülöttem sorakozó alakokkal együtt én is megdermedek. Ezzel az erővel akár árulónak is nevezhetett volna. Gyilkosnak. Átlagosnak, aki meggyengíti az Elit-királyságunkat. Mert az udvarban kizárólag ezeken a neveken szoktak emlegetni. Ilya egy emberként köpte felém ezeket a szavakat, mialatt díszmenetben a királyuk színe elé vonszoltak. És ezek jól összegzik rövid létezésem jelentéktelen voltát.

Lassan felemelem a tekintetemet a vérem által a padlóra rajzolt mintáról.

„Ez méz. Ez csak méz.”

Fényesre suvickolt cipőkre vándorol a pillantásom, melyek fekete ragyogása összeolvad a sötét nadrágok szárával. Tekintetem feljebb kúszik a testhezálló szövet minden egyes varratán, mely elfedi az alatta rejlő erős test vonalát. Sürgetem a szememet, mely most megakad az övcsatján, mielőtt átsiklik a tenyerében ártatlanul heverő dobozra. Tudom, mi lapul ebben a bársonyskatulyában, a szemem sarkából látom a csillogását. Mégsem méltatom egyetlen pillantásra sem. Mintha ezzel megakadályozhatnám, hogy a fényesen csillogó béklyó elkerülhetetlenül megtalálja az útját az ujjamra.

Még feljebb emelem a tekintetemet, a gyűrött ingére. Követek minden egyes gombot, míg végül a pillantásom a nyakán és az azt körülölelő galléron állapodik meg. Még nem néztem meg teljesen az arcát, mióta a száját elhagyta az a bizonyos mondat.

„Feleségül foglak venni.”

Olyan, mintha visszakerültem volna a Próbákra, és újra a viadalt kísérő, ám annál semmivel sem kisebb kihívást jelentő színlelőjátszmát játszanám. Akkor sem voltam képes ránézni, mert nem akartam, hogy a király tekintetével találjam szemben magam.

Ám aztán megöltem azt az embert, aki a fia zöld szemében köszön most vissza. Edric Azer már csupán az elmém töredékeiben és a hozzá hasonlóan darabokra tört szívemben kísért. Erről gondoskodtam.

De még így sem tudom rávenni magam, hogy Kittre nézzek.

Ég a torkom.

Lehet, hogy az, amit létrehoztam, még az apjánál is rosszabb.

– Paedyn. – A hangja megdöbbentően gyengéd, azokra az időkre emlékeztet, amikor ez még nem lett volna ennyire rendkívüli. – Nézz rám!

Nem ez az első alkalom, hogy ezeket a szavakat intézi hozzám olyankor, amikor makacsul kerülöm a tekintetét. Most azonban jóval több oka van annak, hogy nem fordítom felé a pillantásomat: a múlt, mely százszorta pusztítóbb, mint a hasonlósága ahhoz a királyhoz, aki megölette az apámat. És most már ott az árulás is. És ott a fájdalom. A múltról pedig nem könnyen feledkeznek meg a királyok, akik a történelmet írják.

A hangja ismerős színére azonban mégis felemelem a fejem, és tekintetem feljebb kúszik gyűrött gallérjáról, hogy összetalálkozzon az övével.

Zöld. Olyan, amilyen volt, és amilyen mindig is lesz. Rám néz. Állom a tekintetét. Egy apa nélküli bűnöző és egy fiú, aki örök életében próbált a sajátja kedvében járni. Pont olyanok vagyunk most is, amilyenek mindig is voltunk, és amilyenek mindig is leszünk.

A Dóm Arénában vívott küzdelem óta most először látjuk egymást igazán.

Megrándul a szája széle, ám ez a mozdulat mosolynak túlságosan baljós, rosszallásnak pedig túlságosan is kedves. Félelmet keltő ez az arc.

– Ilya jövendő királynéja senki előtt nem hajt fejet.

Szavai hallatán kiszárad a szám. Az udvar népe egy emberként hajol közelebb hozzánk, hogy jobban hallja. A hitetlenkedésük szinte tapintható, összekeveredik a fejük felett nehéz felhőként megülő értetlenséggel. Bizsereg a bőröm a több tucat szempár pillantásától, melyek a nyakamon lévő sebhelyet és a testemet bemocskoló vérnyomokat pásztázzák. Magukba szívják az Ezüst Megmentőnek ezt az új változatát, aki rövidre vágta mindazt, amiről a nevét kapta. A rövid hajam nem igazán tudja elrejteni előlük azt a meggyötörtséget, melynek nyomait olyan kirívóan viselem a testemen.

Az udvar népe száját tátja mindarra, amit csak össze tud csipegetni a megjelenésemből. Látnok vagyok, aki minden, csak nem valódi médium. Egy Átlagos, akinek valahogy sikerült túlélnie a Purgáló Próbatételeket, aki felségárulást követett el, és mégis itt áll előttük, élve, dacolva ennek minden lehetetlenségével.

Ez az a pillanat, amikor az agyam legsötétebb zugában meghallom a halál suttogásának visszhangját. Az énemnek ez a része már abban a pillanatban megbékélt az elkerülhetetlen végzetemmel, hogy megtanultam, mit is jelent ebben a királyságban, ha nincs semmiféle képességed. Most pedig királynénak nevez, de én nem hallok mást, csak nevetést.

Mert meglehet, hogy ez a sors még a halálnál is rosszabb.

– Vegyétek le róla a bilincset! – adja ki a parancsot a király mintegy könnyedén.

Elakad a lélegzetem a bőrömhöz érő bőrkeményedéses ujjak érintésétől.

Kai.

Képtelen vagyok uralkodni magamon, és felé kapom a fejemet. Nem tudok másra koncentrálni, csak az égető vágyra, hogy ránézzek.

De nem az ő szürke tekintetével akad össze a pillantásom. Nem, ez a szempár barna, amit elhomályosít az irántam érzett, leplezetlen gyűlölet. Ezek nem azok a szemek, amiket mindig keresek a tömegben. Nem ezek szoktak végigsiklani rajtam olyan hódolattal, amiben élvezettel fürdőzöm. Nem ezek a szemek számolták végig az orromon lévő összes szeplőt, és követték testem minden egyes rezzenését.

Elakadó lélegzettel állok az előtt a katona előtt, aki a pipacsmezőn levágta a bokámról a bilincset. Ő a felelős minden egyes csepp véremért, ami most elcsúfítja ezt a márványpadlót. Mozdulatai éppoly durvák, mint a keze, amivel most megrántja a csuklómra feszülő bilincset, még jobban felsértve a bőrömet.

Könnyek marják a szememet, pislogok, hogy valahogy visszatartsam őket. Finoman megrázom a fejemet, szembeszegülve a bensőmben egyre jobban elhatalmasodó gyengeséggel, és az árulkodóan remegő ajkamba harapok. Tekintetem végigpásztázza a termet, a testem remeg a fájdalomtól, miközben őt keresem. Kétségbeesetten keresgélek az ismeretlen arcok tengerében.

Pokolba a színleléssel! Pokolba a bujkálással! Pokolba mindennel, ami nem ő és mi, és nem ez a pillanat, amikor annyira szükségem van rá.

De sehol sem találom. És most először azóta, hogy elloptam az ezüstjeit a Dézsmában, teljesen egyedül vagyok.

A zár kattan egyet. A bilincs kinyílik.

A földre hullik, csattanva landol a kövön és a szétfolyt véremben. A hangja végigvisszhangzik a díszes trónterem falain. A véglegesség hangja ez. És a szabadságé, aminek nagy ára van.

– Ez így már sokkal jobb.

Elfordítom tekintetemet a bámészkodó tömegről, és látom, hogy a király kedvesen mosolyog. Megdörzsölöm a kisebesedett csuklómat, és Kittet figyelem, aki felém nyújtja szabad kezét, míg a másikkal továbbra is a fekete dobozt markolja, amit továbbra is gondosan kerülök a tekintetemmel. Pislogva nézem a tenyerét, a jóindulata megnyilvánulását. Egyetlen érintés választja el csupán az árulót a jövendő királynétól.

Amikor a királyra téved a pillantásom, ő megnyugtatóan biccent egyet. A nézését azonban átjárja a figyelmeztetés: nekem ebbe a kérdésbe nincs semmiféle beleszólásom.

Így hát, amikor a sártól mocskos kezem hozzáér tintafoltos ujjaihoz, hagyom, hogy közelebb húzzon magához.

Azon töprengek, hogy vajon neki is annyira nehezére esik-e megérintenie ezt a kezet, amely kardot merített imádott apja mellkasába. Nem is beszélve arról, hogy mennyire nehezére eshet gyűrűt húzni arra az ujjra, melyet nemrég még az atyja vére áztatott. Mintegy válaszképp vadul száguldó gondolataimra finoman megszorítja a kezemet. Vigasznak szánt gesztus ez, ám engem mégis sokkal jobban megrémít, mint bármely fenyegetés.

– Mi, ilyaiak úgy tartjuk, hogy évtizedekkel ezelőtt sikerült felülkerekednünk a Dögvészen. – Kitt hangja betölti a tróntermet, megfontolt és ellentmondást nem tűrő, annyira ismerős, ahogy beszél, hogy tudom, ezt csakis az apjától tanulhatta. – És valóban, az erőnk a Dögvésznek köszönhető, de ez nem pusztán ajándék, hanem egyben arculcsapás is. Mert az Elitek megerősödtek abban a betegségben, amelyiknek el kellett volna pusztítania őket. Ők azok az Elitek, akik megvédték gyenge királyságunkat a hódítóktól. Ők azok, akik a Purgáló Próbatételek alatt újra meg újra megmutatták erejüket.

Egyetértő morajlás hullámzik végig a termen, melyet büszke bólogatás kísér. A nyelvembe harapok, érzem, ahogy egyre duzzad bennem a düh, míg végül eléri és lángba borítja az arcomat. Nem vagyok több, csupán egy Átlagos, aki például szolgál a gyengeségre, és elszórakoztatja őket. Azért állítottak piedesztálra, hogy aztán ujjukkal bökdöshessenek, és mutogathassanak rám, megalázhassanak és megszégyeníthessenek.

– De nem csupán az Elitek élték túl a Dögvészt, ugye? – A kérdéstől lecsillapodik a nyelvem hegyére toluló harag, és kiszárad a szám. Az idő lelassulni látszik. Felé fordulok, és csüggök minden egyes ki nem mondott burkolt célzáson. – Nem, hiszen voltak Átlagosok is – folytatja higgadtan. – Ilyaiak, akiknek sikerült életben maradniuk, mégsem lettek különleges képességeik. És azok után, hogy éveken keresztül együtt éltek az Elitekkel, száműzték őket, és folyamatos üldöztetésnek voltak kitéve.

Izzadni kezd a tenyerében nyugvó kezem. Ám ezzel egy időben a testem elcsendesedik. Nem tudom megítélni, hogy itt most a halálos ítéletemre vagy a kegyelemre várok-e.

A király, az a Kitt, akit valaha jól ismertem, végighordozza zöld tekintetét az udvartartásán. Szőke haja kigöndörödik az aranyozott korona kacskaringói között, és glóriaként ragyogja körül az arcát. Amikor megszólal, hangja megfontoltan csendül. Nyugodtan. Begyakoroltan.

– És ha azt szeretnénk, hogy ez a nagyszerű királyság fennmaradjon, vissza kell fogadnunk magunk közé az Átlagosokat.

Kis híján összecsuklom, de Kitt segít talpon maradnom. Mintha maga is számított volna erre a reakcióra, és csak azért fogott volna kézen, mert így akarta elejét venni, hogy összerogyjak a szavai hallatán. Elmosódnak körülöttem az arcok, kinyílnak a szájak, és kezek emelkednek a magasba tiltakozásképp. De én nem hallok semmit, nem látok semmit, nem tudok semmit, csak ezt az egyetlen pillanatot érzékelem, és a reményét annak a számtalan másiknak, amely talán ezután következik majd.

Kitt újra kinyitja a száját, és túlharsogja a zúgolódó tömeget és a fülzúgásomat.

– A megfelelő időben foglalkozom majd a meglátásaitokkal. De megnyugtatásotokra szolgálnék most egy gyors magyarázattal. Amióta elfoglaltam apám trónját, szembesültem vele, milyen végzetes állapotok felé sodródik Ilya. Az elmúlt pár hét során jóval többet tudtam meg a királyságunkról, mint bármikor előtte. – Fejével a tömeg felé biccentve folytatja: – Calum egy ideig a foglyom volt. Csupán az Ellenállás vezetőjét láttam benne, akit radikálisnak tartottam.

A szívem összevissza kalapál, és szememmel a termet pásztázom, mígnem egyszer csak…

Ott áll a tömegben. Elsőként sápadtszőke haját találom meg, aztán megpillantom a fürkésző kék szempárt is. Amint megérzi pillantásomat, lassan felém biccent. Összepréselem az ajkamat, hogy elfojtsam az arcomra kívánkozó ragyogó mosolyt. Inkább csak fejben fogalmazom meg a hálámat, tudván, hogy egész biztosan olvas a tornádóként száguldó gondolataimban.

Kitt tovább beszél, elfojtva a trónteremben fodrozódó mormogást.

– De minél tovább faggattam felségáruló cselekedeteiről, annál többet tudtam meg tőle a saját királyságommal kapcsolatban. A több évtizedes elszigeteltségnek köszönhetően forrásaink veszélyesen megfogyatkoztak. Határainkon belül már nem áll rendelkezésünkre elegendő hely a nyomornegyed növekvő népessége számára, és a nyilvántartásunk szerint az elmúlt évek során kétségbeejtően megcsappant az élelmiszerkészletünk is.

Ilya végzetének híre olyan könnyedén gördül le a király ajkáról, mintha a menekülésem óta eltelt minden egyes másodpercben az apjától örökül kapott hibák listáját tanulmányozta volna. A gondolataim visszacikáznak ahhoz a pillanathoz, amikor a Tűzpusztában Kai képébe vágtam az igazságot arról, hogy mennyire törékeny is valójában ez a királyság. Egész életemet a zsúfolt és éhes nyomornegyedben töltöttem. Számomra nem sokkoló, hogy a nyilvántartásokban is megjelenik az az ínség, amit én első kézből megtapasztaltam.

– Dor és Tando nem hajlandóak megosztani velünk sem az állatállományukat, sem a terményeiket, sem azt a tudást, ami segítene alkalmazkodni a Tűzpusztán való élethez. – Kitt az elhűlt tömeg felé kapja a tekintetét. – Nélkülük nem tudunk terjeszkedni, és nem jutunk elegendő ételhez sem. Izram Zátonyos-tengere az évek során egyre alattomosabbá vált. Még a benne élő halak is elkerülik a partjainkat. – A hangja egyre komorabb, de én csüggök minden egyes szaván. – Ha nem nyitjuk meg határainkat, és engedjük meg az Átlagosoknak, hogy újra közöttünk éljenek, Elit-királyságunk el fog bukni. – Kiáltások áradata duzzad a teremben, ám a király puszta észérvekkel szab neki gátat. – Ennek ellenére a környező városok nem hajlandóak kereskedni velünk, amennyiben megmaradunk Elit-társadalomnak. Amikor apám három évtizeddel ezelőtt megkezdte a Tisztogatást, Ilya megszakított minden kapcsolatot Dorral, Tandóval és Izrammal. Ezzel őket ugyanúgy megfosztotta a mi forrásainktól, mint minket az övéiktől, és ezt a megtépázott viszonyt nem lesz könnyű helyreállítani. Ezek a királyságok mostanra nem sokat törődnek az Elitekkel.

Melegség kezd szétáradni a mellkasomban. Annyira idegen az érzés; eleinte szinte fel sem ismerem, hogy ez nem más, mint a remény. Hiszen én már megtapasztaltam, mennyire ellenséges tud lenni Dor, és hogy mennyire gyűlölik ott az Eliteket. Nem az erejük miatt, hanem azért, ahogy azokkal bánnak, akik nem rendelkeznek ilyennel. És a több évtizedes önelégült elzárkózás után Ilyának nyomatékosan ki kell mutatnia jó szándékát, ha elő akarja segíteni a békét.

Újra megtántorodom.

A jó szándék jele pedig bizony én vagyok.

Kábán és bénultan fogadom a számomra kiszabott sorsot. Átlagosként az egységes Ilya volt minden álmom netovábbja. Hogy olyan otthonom legyen, ahol a puszta életben maradásért nem kell tovább megjátszanom, hogy más vagyok, mint ami. De a kötekedő, szkeptikus énem azt hajtogatja, kizárt, hogy Kitt valóban ezt akarja. Hiszen az apja minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy írmagját is kiirtsa az Átlagosoknak.

– Ami pedig Paedyn Grayt illeti… – A nevem hallatára felriadok, és újra itt találom magam a nyugtalanító valóságban. – Felségárulása nem az, aminek látszik. Frigyünk lesz a békeajánlatunk a környező királyságok felé. Ez a gesztus megmutatja az Átlagosoknak, hogy visszavárjuk őket Ilyába, és arra bátorítja majd szomszédainkat, hogy újra felvegyék a kereskedelmi kapcsolatokat a nyitott és befogadó Elit-királysággal. – Kitt ajka kényszeredett mosolyra húzódik. – A házasságunk lesz uralkodásom kezdetének és a valaha látott legerősebb Ilya történetének mérföldköve.

Minden egyes szavát ízekre szedem, cincálom a szótagokat, hogy megtaláljam a mondandója értelmét. Kitt felém fordul, és amikor kiveszi a gyűrűt a bársonydobozból, egy csapásra minden gondolat eltűnik a fejemből. Egy szédítő pillanatig azt hiszem, hogy ő is hallja, amikor nagyot nyelek, és látja a szememben felbugyogó kétségbeesést.

De aztán a tekintete ellágyul, és meglátom a szemében a saját tükörképemet.

Az összes félelmem és bizonytalanságom is visszatükröződik pillantásában. Mert ő is ugyanezt érzi, sőt, ő talán még nálam is jobban. Mert a remegő kezében tartott gyűrű jelképezi mindazt, aminek a gyűlöletére nevelték. Ám ő mégis itt áll, és szembemegy imádott apja kívánságával, csak hogy megmentse a királyságot.

Így hát nem tiltakozom, amikor megfogja a bal kezemet. Hagyom, hogy lássa bennem a hajlandóságot, és ez elsimítsa az aggodalmát. Most rajtam a sor, hogy én legyek az az erő, amiről mindig is álmodtam, ami elhozza majd az új világot, még ha a király és az én indítékaim merőben különböznek is egymástól. Ő nem akar mást, mint hogy megmentse ezt a királyságot, kerüljön, amibe kerül, míg én pusztán az egységes Ilya reményében vagyok hajlandó neki adni a kezemet.

Én vagyok az áldozat, amelyért annyi Átlagos adta vérét és életét.

Én vagyok az erő, ami nekik nem adatott meg. A hatalom.

A gyűrű megremeg letöredezett körmöm felett. Kitt szeme néma beleegyezésemet kérve felém villan.

Életem minden eddigi pillanata ennek a mostaninak az előkészítése volt. A bátorság egyetlen, röpke másodpercéé.

Bólintok, mire felhúzza az ujjamra a gyűrűt.

2. FEJEZET

Kai

Azt hittem, hogy mostanra már pontosan tudom, miben áll a kínzás. Ám akkor Kitt az ujjára húzta a gyűrűt.

Most már tudom, hogy a kínzás kézzel fogható. Ott csillog Pae napbarnított bőrén.

Nem is pislogok, úgy meredek a jelképre, amit az öcsém húzott fel az ujjára. Vakító. Végtelen. Ez a végzetem.

Félő, hogy zsibbadt ajkaim közül ki fog buggyanni a nevetés. Nem mintha Paedyn nem azt ígérte volna nekem, hogy ő lesz a végzetem, és ne lett volna már eddig is a vesztem. Ő a legpusztítóbb dolog, amire valaha is vágytam, és mégis az ujján csillogó gyémánt az, amibe bele fogok halni.

A szájtátó tömeg résein át figyelem, pont úgy, ahogy hátralévő életem során fogom. Kénytelen leszek minden áldott nap őt szolgálni, de soha nem állhatok majd mellette. Mindig csak az árnyékában. Láthatatlanul, epekedve egy olyan lány után, aki előtt már jóval azelőtt térdre rogytam, hogy a királyném lett volna.

Kitt egy kissé félreáll, hogy az egész udvar jól láthassa a jegyesét. Rövid haja feje minden egyes lassú mozdulatánál végigrebben a vállán. Ezüst simítja a napbarnított bőrt, suhanva érinti a nyakán végighúzódó sebhelyet, majd a végén villan egyet, akár csak egy kard éles pengéje. Kék szeme a tömeget fürkészi, sietősen és mégis bizonytalanul.

A helyiség mentén sorakozó márványoszlopok egyike mögé húzódom, és amióta ismerem, talán most először szándékosan kerülöm átható pillantását. Eddig mindig örömmel fulladtam volna bele óceánkék szemébe. Most képtelen vagyok átadni magam ennek az érzésnek. Így nem, ha nem ő a horgony, amivel együtt süllyedek a mélybe.

Kérdések repkednek a teremben, mindegyik csupa vádaskodás. Beleolvadok ebbe a káoszba, hallgatom, ahogy az alattvalók hangot adnak saját értetlenségemnek. Mert erre a rendelkezésre számítottam legkevésbé Kitt szájából. Aki még arra sem vette a fáradságot, hogy tájékoztasson a terveiről.

Megropogtatom a nyakamat, szabályosan érzem, ahogy a bennem fortyogó dühtől leolvad arcomról a Végrehajtó közönyös maszkja. Agyonnyomnak a teremben tartózkodók képességei, szinte könyörögnek, hogy eresszem őket szabadon. A harag azonban túlságosan veszélyes érzelem ahhoz, hogy átadhassam magam neki. Eltompítja az érzékeimet, és annyira kiélezi az Átvevő-képességemet, hogy a végén már nem érzek mást, csak a bőröm alatt lüktető erőt.

De mindezért nem okolhatok mást, csakis saját magamat. Én tettem ezt Paedynnel, én tettem ezt velünk és minden egyes pillanattal, amikor abban reménykedtem, hogy egyszer ő áll majd a középpontban, és mindenki követni fogja.

Én vagyok a szörnyeteg, aki levadászta. Én vagyok a bestia, aki kiszolgáltatta ennek a sorsnak. És tartok tőle, hogy ennél még rosszabb is leszek majd, ha egyszer már nem törekszem arra, hogy kiérdemeljem.

Egy férfi ordít a fülem mellett, és olyan ellenszenvesen hadonászik a kezével, hogy már az is megfordul a fejemben, hogy egyszerűen eltöröm. Sőt, még jobb lenne, ha kölcsönvenném a Tűzkeltő-képességét, és kiégetném a szájából az undokul lefetyelő nyelvét.

A férfi szerencséjére Kitt hangja túlharsogja a teremben visszhangzó ordibálást, mielőtt még valami elhamarkodott dologra vetemednék.

– Minden kérdéseteket megválaszolom a hamarosan megtartott hivatalos gyűlésünkön. Azt követően pedig bejelentjük eljegyzésünket a környező királyságoknak.

Eljegyzés.

Mintha megnyílna alattam a föld. Miért nem maradhattunk ott a pipacsmezőn? Egész hátralévő életemben virágkoronákat fonnék neki, ha hajlandó lenne rá, hogy a királyném legyen. Az én királyném. Nem Kitté. Nem Ilyáé. Az enyém.

Felé siklik a tekintetem, minden egyes mozdulatát követem a szememmel. Kitt elbocsátja az alattvalóit, és keze egyetlen intésével elhallgattatja a háborgókat. Ebben a pillanatban, ebben az egyetlen mozdulatban meglátom benne az apánkat. Mintha ő állna az udvar színe előtt, és Kitt nem lenne több az árnyékánál.

Ez nem ugyanaz a király, akit két héttel ezelőtt itt hagytam.

Ez a király összeszedett és higgadt, és tökéletesen tudatában van minden egyes mozdulatának.

De ahogy azt már megszokhattam, a pillantásom visszavándorol Paedynre, aki átvág a termen, egyenes háttal, tekintetét a helyiség túlsó felén tornyosodó ajtók mellett várakozó szolgálólányra szegezve. Minden lépését gúnyos megjegyzések kísérik. Tucatnyi viszolygó arc veszi körbe, amik másodpercről másodpercre egyre jobban felbátorodnak. Már azelőtt mozdulok, hogy az egyik férfi az útját állná.

Elég közel hajol hozzá ahhoz, hogy alattomban az arcába suttoghassa gonosz megjegyzéseit, és nem kerülik el a figyelmemet a szájából Paedyn szeplői felé röppenő nyálcseppek sem. Olyan erővel lököm félre a férfit, hogy elgondolkodom, nem egy Behemót képességét hagytam-e magamból a felszínre törni. Meggondolatlan lépésemnek köszönhetően most Paedyn és a nyilvánvalóan a sorsát kísértő férfi között találom magam. Lépek egyet előre, a pasas fölé tornyosulok, mit sem törődve azzal, hogy a tömeg hangosan felszisszen a jelenet láttán. Mert igazság szerint magasról teszek rá, mit gondol rólam ez az átkozott udvar. És dögöljek meg, ha a hírnevemen van még mit rontani.

– Ha csak még egyszer ránézel – vicsorgok rá –, szavamra, ő lesz az utolsó, amit látsz.

– Nem! – Paedyn hangja keresztülhatol tébolyodott gondolataim ködén, és teljesen átmos, mintha már a puszta jelenléte elhozná számomra a megkönnyebbülést. Mellém lép, szemét le sem véve a mostanra már kísértetiesen sápadt férfiról. – Nem – ismétli meg gyilkosan metsző hangon. – Én leszek az, aki gondoskodik róla, hogy ha még egyszer sértegetni merészelsz engem vagy az enyémeket, többet egy hang se hagyja el a szádat. És én, az Átlagos leszek az, aki véget vetek az Elit-életednek.

Szikrázó szemekkel mered a férfira, teste minden porcikájából árad a félelmet keltő erő. A fülem cseng a trónteremre egy csapásra ráboruló csendtől. Minden szempár Paedynre tapad, minden áll a földig esik.

A jövendő királyném most hozta meg első rendelkezését.

A keze olyan rettenetesen remeg, hogy az az átkozott gyűrű mindjárt lecsúszik az ujjáról.

Követem a kétszárnyú ajtón keresztül, ahogy elmenekül a trónterem fojtogató légköréből és a pusmogó udvari néptől. Paedyn szaporán lépdel a fényűző termeken keresztül. El tudom képzelni, mennyire ide nem illő látványt nyújtunk ezek között a smaragdzöld cirádák között. A félmeztelen, bekötözött Végrehajtó és a király vérfoltos, sárral borított jegyese.

– Paedyn – szólítom, és megnyújtom a lépteimet. Ezzel csak azt érem el, hogy farolva befordul a következő sarkon. Sóhajtok egyet, és újra próbálkozom. – Pae, várj!

Hirtelen megáll. Reszket. Még ilyen távolságból is látom, hogy remeg a válla, és hallom, ahogy kapkodva veszi a levegőt. Tenyerével megtámaszkodik a falon, hogy összeszedje magát, és már újra kiáltanék neki, amikor váratlanul egy ember sokasága árasztja el a folyosót.

A francba!

Gyorsan ki kell találnom, hogy juttatom ki innen Paedynt, mielőtt az egész udvar végignézi, ahogy a jövendő királynéjuk levegő után kapkod a folyosón. Mert a Dögvészre mondom, a pánikrohamát egész biztosan a gyenge, Átlagos vérének tulajdonítanák.

Megpillantok egy ajtót abban a falban, amelynek Paedyn támaszkodik, és hirtelen ötlettől vezérelve cselekszem.

– Jól van, akkor viszlek – mormogom, aztán a lába alá nyúlva felkapom, a teste többi részét pedig átvetem a vállamon. Ezzel sikerül magamra irányítanom a figyelmét. Mintha csak felébresztettem volna az alvó oroszlánt.

– Mi a fene…? – ficánkol a kezeim között, és körmét a meztelen hátamba mélyeszti. – Azonnal… tegyél… le!

Az ajtó felé veszem az irányt, nyomomban hangok áradata.

– Csábító a gondolat, de pillanatnyilag túlságosan lefoglal, hogy megmentsem a seggedet. – Nem láthatja a szám sarkában ránduló mosolyt, de biztosra veszem, hogy kihallja a hangomból, amikor folytatom: – És ha már a seggeknél tartunk. Hogy tetszik a látvány, Gray?

– Émelyítő – vakkantja.

Kivágom az ajtót, és belépünk.

–Tudod, látom ám, hogy megmozdult a bal lábad, ugye?

Érthetetlen motyogással reagál valamit árulkodó végtagjára, mielőtt kis híján bevágja lelógó fejét, amikor bezárom magunk mögött az ajtót.

Az aprócska helyiségre teljes sötétség borul.

Gyengéden leteszem magammal szemben a padlóra. Érzem, hogy a lélegzete csiklandozza a bőrömet. A kezem elidőzik teste körvonala felett. A bőrkeményedéseim beleakadnak az inge vékony anyagába, és felhúzzák a ruhát, amikor a tenyerem felcsusszan a csípőjén. Nem tudom kivenni alakját ebben a fullasztó sötétben, így hát kénytelen vagyok minden porcikáját kitapogatni.

A hangja elfúló, amitől csak még jobban szorítom.

– Hol vagyunk?

– Feltehetőleg egy használaton kívüli seprűtárolóban – mormogom. – Mert azt csak nem hagyhattuk, hogy az egész udvar tanúja legyen a jövendő királyné összeomlásának, ugye?

Ugratásnak szántam ezt a megjegyzést, de a szavak szinte átrobbannak az ajkaim között, maróan és keserűen. És rögtön meg is bánom őket, amikor megérzem, ahogy a teste megremeg a tenyerem alatt.

– Hé! – mondom gyengéden, és megrántom az inge szegélyét, amitől nekem tántorodik. – Beszélj!

Minden egyes dübörgő szívverését érzem a mellkasomon. És ettől egy csapásra csődöt is mond a próbálkozásom, hogy eltereljem a figyelmét. Kezd újra összezuhanni, a hangja elcsuklik, a higgadt álarca repedezni kezd.

– Én… én erre képtelen vagyok. Nem akarom megtenni. – Feje minden erőteljes rándulását érzem. – Kész voltam rá, hogy meghaljak. Készen álltam rá, hogy te legyél az utolsó, akit életemben látok, erre most…

– Ne mondj ilyeneket! – nyögöm ki, hogy elhallgattassam, mielőtt megfogalmazhatná egy újabb félelmemet. – Azt soha nem hagytam volna. Megígértem, hogy mindent rendbe hozok, és így is fogok tenni.

– Ezt? – A nevetése nem több reszelős hörgésnél. – Kai, ez itt már nem élet-halál kérdése. Ez itt… – Amikor elakad a lélegzete, tudom, hogy remegő ujjával végigsimít a gyűrűn. – Ez itt már a „míg a halál el nem választ”.

És újra felüti bennem fejét a harag, hullámokban zúdul rám. Mert úgy volt, hogy Paedyn az én halálom lesz, nem pedig más élete. Úgy volt, hogy ő lesz az, akit ezen a világon imádni fogok, és akihez a következőben sietek majd. De most hozzábéklyózzák egy királyhoz, én pedig nem leszek számára más, mint a szolgálatára álló gyilkos.

Tapogatózva a keze után nyúlok, kétségbeesetten próbálom fogni és tartani, amíg csak tehetem.

– Koncentrálj erre a gyűrűre! – unszolom, megforgatva a hüvelykujján lévő ékszert. – Az apád gyűrűjére, ne az öcsémére! Forgasd az ujjadon, ahogy szoktad, amíg ki nem találok valamit! Tereld el a figyelmedet!

Érzem, ahogy egy halovány, gúnyos horkantás remeg végig a testén.

– De ez nem az apám gyűrűje. Igazából nem. – A hangja megremeg a szavak súlya alatt. – Minden, amit az életemről eddig tudtam, hazugság. Most pedig azt várják tőlem, hogy olyan mellett éljek, akiről azt hittem, holtan akar látni?

Megrázom a fejem, és nem tudom, hogyan segíthetnék neki feldolgozni azt, hogy váratlanul kellett megtudnia, hogyan lett Adam Gray lánya. Hogy nem az ő vére, hanem a szerencsének és egy idegen ridegségének köszönhetően lett a gyermeke. Haszontalannak bizonyulok, amikor arra kerül a sor, hogy kigyógyítsam ebből a zavarodottságból, ebből a fájdalomból.

– Én ezt az egészet nem értem – folytatja kapkodva. – Mostanra már halottnak kellene lennem. Ebben az egész Dögvész sújtotta királyságban kivétel nélkül mindenki holtan akar látni, nem pedig a trónon. – Belesóhajt a sötétségbe, a lehelete végigsuhan a bőrömön. – De Kittnek igaza van. A királyságok nem fognak Ilyával kereskedni, amíg nem fogadjuk vissza az Átlagosokat. Magad is láttad, mennyire gyűlölik az Eliteket Dorban. – Érzem, hogy gyorsan megrázza a fejét. – Mindenkinél jobban vágytam egy egységes Ilyára, még ha a király csak vonakodva döntött is így. De…

– De az Elitek nem fogják egykönnyen elfogadni, hogy egy Átlagos a királynéjuk – fejezem be helyette a mondatot. – A pokolba, még annak a gondolatát sem emésztik meg, hogy az Átlagosok szabadon éljenek Ilyában!

Egy másodpernyi csendet követően ömleni kezdenek a szavak a szájából, amit most ugyan nem láthatok, de kívülről ismerem a formáját.

– Azt hittem, hogy Kitt becsavarodott. Azt hittem, hogy gyászol, és dühös. – Reszketeg sóhajtás. – Azt hittem, hogy rád fog parancsolni, hogy döfj kardot a szívembe, amint beteszem a lábamat a trónterembe.

– Én is azt hittem – mormogom. – És készen álltam rá, hogy keserű csalódást okozzak neki.

A hangjából kicsendülő fájdalomra összerezzenek.

– Kai…

– Pae, fogalmam sem volt róla, hogy erre készül. – Mocskos ujjak túrnak a kócos hajamba. – Az elmúlt években nekem volt némi fogalmam arról, micsoda zűrzavar uralkodik Ilyában. De ennek szimplán az az oka, hogy több időt töltöttem a nyomornegyedben, mint bárki más, aki a kastélyban él. A Tűzpusztában, amikor arról beszéltél, mennyire kevés itt a föld és az élelem, csak megerősítetted azt, amit már egyébként is gyanítottam. De arról fogalmam sem volt, hogy ennyire borzasztó a helyzet.

Érzem, hogy a hüvelykujján lévő gyűrűt forgatja.

– Azt mondtad, hogy amikor itt hagytad Kittet, nem volt önmaga – kezdi bátortalanul. – Hogy gyászol. És hogy az emberek arról pusmognak, megőrült. – Az ezt követő szavak mintha az agya távoli zugából előrángatott gondolatok lennének. – Akkor mi változott meg?

– Nem tudom. – Gondolatban visszarepülök a Kitt íróasztalát elborító papírhalomhoz és a közöttük matató foltos kezekhez. – Nem tudom.

Egy hosszú pillanatig csak a sötétség beszél helyettünk, felduzzad körülöttünk, és tompa morajlásával tölti meg a fülünket, mígnem aztán újra megrántom az inge szegélyét.

Paedyn hozzám simul, és ez az érzés maga a megváltás. Egészen addig, amíg halkan azt nem mondja:

– Nem tudom, túlélem-e ezt.

– Ennél rosszabbakat is túléltél már – emlékeztetem szigorú hangon. – Ráadásul szemmel láthatóan az sem okozott neked problémát, hogy lerendezd azt az embert a trónteremben.

– Ahogy neked sem – vág vissza, és tökéletesen magam elé tudom képzelni a szavait kísérő acélos tekintetét. – De nem kell, hogy te vívd meg helyettem a csatáimat.

– Jaj, kedvesem – mormogom –, tudom én azt. De ha én leszek a Végrehajtód, akkor jobb, ha hozzászoksz ehhez!

Esdeklően megrázza a fejét.

– Nem vagyok én senki királynéja.

– Valóban így gondolod? – Az ujjaim rátalálnak az arcára, aztán végigkövetik orra vonalának lágy esését. – Akkor neked fogalmad sincs róla, mekkora hatalmad van felettem.

– Hercegem, úgy tűnik, megfeledkezel róla, hogy nekem nincs semmiféle hatalmam. – A szavainak éle van. Mintha a lélegzete karddá változott volna, amit most végighúz a nyakam vonalán.

– Akkor légy te a gyengeségem!

– Ugye tudod, hogy az öcséd menyasszonya vagyok? – suttogja az ajka veszélyesen közel a fülemhez.

Nagyot nyelek, és mereven azt felelem:

– Egyelőre.

– Örökre – zihálja. – Nem hinném, hogy ebből van kiút. És ha mindaz, amit Kitt a trónteremben mondott, igaz, akkor Ilya és az Átlagosok jövője a tét.

Lehajtom a fejem, amíg össze nem ér a homlokunk.

– Túl önző vagyok ahhoz, hogy ilyen könnyen elengedjelek.

– Akkor színlelj!

A hüvelykujjam lassan végigsiklik az alsó ajkán.

– Ez azt jelenti, hogy minden alkalommal, amikor meg akarlak érinteni, be kell rángatnom téged egy seprűtárolóba?

Játszadozom vele, igyekezve figyelmen kívül hagyni a szavak keserű utóízét. Nem vagyok hajlandó elfogadni, hogy ez a sorsa, de a félelem mégis körülfon, és összeszorítja a mellkasomat, még most is, amikor ugratom. Mert ha valóban Kitté lesz, én életem végéig siratni fogom.

Így hát elterelem a figyelmét. Irányt váltok. És csak még jobban vágyom őt, felkészülve rá, hogy esetleg ez az utolsó alkalom, amikor még megtehetem.

Hallom, ahogy egy halvány mosoly utat tör magának a hangjában.

– Nem is lenne szabad megérintened.

– De te megparancsolhatod nekem – felelem vontatottan. – Ez esetben egész egyszerűen csak az utasításodat követném.

Elfúló nevetésének hangját megpróbálom mélyen az emlékezetembe vésni.

A nyakam köré fonja a karját, bennem pedig felmerül a kérdés, hogy vajon őt is így fogja-e ölelni.

Orrával megérinti az enyémet, és magamban azért rimánkodom, hogy soha senki másét ne pöckölje meg.

Ajka épphogy csak súrolja az enyémet, amikor kivágódik az ajtó.

3. FEJEZET

Paedyn

Ez nem az volt, aminek látszott.

Halk sóhaj. Egy biccentés, amitől ugrálni kezd a feje tetején laza kontyba fogott haja.

– Ahogy már mondtam, nem tudom, minek látszott, mert én nem láttam semmit.

– Ellie – fortyanok fel bosszúsan. – Pontosan tudod, mit láttál.

A füle mögé simít egy elszabadult hajfürtöt, mintha ezzel el tudná terelni a figyelmet a szája sarkában bujkáló mosolyról.

– Én csak egy seprűért mentem, és szereztem is egyet. – Mintha csak az ártatlanságát kívánná hangsúlyozni, a magasba emeli az említett eszközt, és folytatja útját a folyosón. Én a nyomában loholok.

Hálás vagyok az általa diktált gyors tempóért, amitől egymásba mosódnak a mellettünk elhaladó arcok, és ami lehűti kicsit kipirult arcomat. Az agyam nem hajlandó semmire másra, csak újra meg újra lejátssza nekem a pillanatot, amikor kivágódott az ajtó, ami mögül az egymásba gabalyodott jövendő királyné és a Végrehajtó bukkant elő. Szétugrottunk ugyan, de már csak azután, hogy Ellie barna szeme elkerekedett a látványtól.

És mégis… Az ajkam szélén mosoly táncol. A kezemmel fojtom el, mielőtt még esélye lenne szétterjedni az arcomon. Mert minél többet merengek azon a szégyenletes pillanaton, annál viccesebbnek találom. Sőt, valójában az egész életem romokban hever, én pedig nem tehetek mást, mint hogy bámulom a tenyeremben tartott szilánkokat, és kacagok. Már a tükörbe sem merek belenézni, mert csak a hibáim mozaikja, a bőrömbe vésett tragikus események lenyomata és a rám váró nehézségek baljós árnyai bámulnának vissza rám.

Tehetetlenül. Apátlanul. Adena nélkül. Már ezeket is csak nagy kínnal-keservvel voltam képes túlélni, de végül mégis ez az ujjamon lévő gyűrű lesz a vesztem.

Fuldokló kacaj szökik át ujjaim gátján, elég hangosan ahhoz, hogy Ellie aggodalmas pillantást vessen rám a válla felett. Vakon haladok a nyomában azon a kastélyon keresztül, amelyikről mindig is azt gondoltam, legfeljebb a börtönöm lehet. A szépen megmunkált karikát birizgálom, ami egy másik emberhez köt. Csillog a fényben, ártalmatlannak tűnik, mint egy szó, amit még nem élezett meg egy csípős nyelv.

Sok helyen el tudtam volna képzelni magamat, de a trón egészen biztosan nem szerepelt a listámon. Egy tömlöcben? Persze. Egy kard élén? Jó eséllyel.

Mert az Átlagosok nem szoktak uralkodni. Ők meglapulnak.

Jelen helyzetem komolysága újra arcul vág, amint befordulunk a sarkon. A szolgálók megbámulnak. A rendfenntartók gúnyosan méregetnek. A torkomra forr a nevetés. A jövőm láttán a boldogság messzire menekül.

Mert én vagyok a megtestesült gyengeség. Egész Ilya gyűlöletének tárgya. És bár most piedesztálra állítanak, sőt, akár még az is lehet, hogy megmentem a királyságot, mégis örömmel letaszítanának onnan.

Ellie hirtelen megtorpan az egyik ajtó előtt, én pedig kis híján felnyársalom magam a kezében tartott seprűnyéllel. Valahogy kényszerítem magam, hogy gondolataimat visszatereljem a jelenbe, és a nyomában belépek a makulátlan helyiségbe.

Már vagy két lépést megteszek, mire rájövök, hogy ez semmiképp sem lehet ugyanaz a szoba, amelyikben a Próbatételek alatt laktam. Az elém táruló látvány ugyanis szinte elképzelhetetlenül fényűző.

Tétován lépkedek a süppedős szőnyegen, tágra nyílt szemmel vizslatom a legnagyobb hálószobát, amit valaha láttam. A túlsó falon gazdag díszítés fut a magasba, körülölelve a boltíves ablakokat. Lágy fény árad be az üvegeken, a nap ujjaival végigtapogatja a zöld szőnyeget, mintha csak engem keresne.

A jobb oldalamon az ágy már egymagában majdnem elfoglalja az egész falat. A virágos ágytakaróra árnyékot vet a felette feszülő, áttetsző baldachin. Törtfehér színű íróasztal, fésülködőasztal és szőnyeg díszítik a helyiséget. Mindegyikük jóval nagyobb, mint azt egyáltalán lehetségesnek tartottam volna.

Lassan visszafordulok Ellie-hez.

– Milyen szoba ez, és miért mocskolom én be?

Halvány mosolyra húzza a száját.

– Természetesen ez a királyné lakrésze. Mármint az új királynéé. Az előző lakosztályban még mindig élénken él őfelsége Írisz királyné emléke. – Szavai hallatán görcsbe ugrik a gyomrom, és elsápadok. – Itt fogsz lakni. Remélem, hogy… Megelégedésedre szolgál?

– Hogy megelég… – Zavartan nagy levegőt veszek, mielőtt befejezném a papagáj módra elismételt mondatot. – Ellie, nem telt még el elég idő ahhoz, hogy máris elfelejtsd, ebben a kastélyban minden messze túlmutat az általam megszokott színvonalon.

A mosolya sokkal hamiskásabb annál, mint amire valaha képesnek tartottam volna.

– Igen, emlékszem még arra, amikor ismeretségünk első napján habozás nélkül megosztottad velem, hogy a szemétből másztál elő.

A szavai váratlan szomorúságától nagyot nyelek, aztán magamra erőltetek egy halvány mosolyt.

Az Erődünk emlékére, amit Adenával összekukáztunk magunknak a nyomornegyedben, elfacsarodik a szívem. Rosszul leszek a gondolatra, hogy valaha is szemétnek tituláltam. Bár biztosra veszem, hogy az avatatlan szem számára valóban annak tűnhetett. Épp ezért is sikerülhetett érintetlennek maradnia annyi éven keresztül.

Most minden bizonnyal üresen áll. Hidegen és komoran Adena kisugárzása és fénye nélkül.

Hirtelen a nap, a homok és Adena összetört, véres testének képei villannak fel a szemem előtt. Nagyokat pislogva igyekszem elfelejteni utolsó, ziháló lélegzetvételének hangját és a vérszomjas ilyaiak lábának dobogását, ahogy körénk sereglettek a Dóm Arénában.

– Paedyn?

– Hm? – Felkapom a fejemet, és látom, hogy Ellie kedves arcára aggodalmas kifejezés ült ki. Nem is vettem észre, hogy a padlót bámulom. – Bocsánat, igen, minden nagy megelégedésemre szolgál.

Megköszörülöm a torkomat, és beljebb lépek a szobába. Ügyet sem vetek a bal oldali helyiségre, ami nagy valószínűséggel egy hasonlóan fényűző fürdőszoba lehet, mert hirtelen megakad a szemem valami sokkal érdekfeszítőbb dolgon, ami arra késztet, hogy megtorpanás nélkül haladjak tovább előre.

Alig pár másodperc alatt egy erkély előtt találom magam. Mint egy félkegyelmű, visszamosolygok Ellie-re a vállam felett, aztán kitárom az üvegezett ajtókat, és kilépek a széles kőpárkányra.

A friss levegő, akár egy fésű foga, ujjával beletúr a hajamba, mialatt a lábam alatt elterülő szépséges látványban gyönyörködöm. A kert lélegzetelállító ilyen magaslatból. Virágágyások sora tekergőzik a kacskaringós, kővel kirakott utak mentén, minden egyes kanyarban újabb színrobbanást előidézve. És az egész közepén ott trónol a szökőkút, ahol lefröcsköltem Kittet, és bőrig áztattam…

„Kitt.”

A Próbák alatt mindössze ennyit jelentett nekem. Persze közben ő volt a herceg, ráadásul emellett még az apja tökéletes tükörképe is. De közben a barátom is volt. Egy barát, akit elárultam. És akiről szentül hittem, hogy ezért meg fog öletni. Vagy valami még rosszabbat tesz velem.

Mostanra azonban valami még több lett számomra. Először a barátom volt, aztán az ellenségem, most pedig ő jelenti a jövőmet.

Beleborzongok a gondolatba és mindabba, ami mögötte lapul. Sarkon fordulok, és visszaindulok a szobámba – a királyné szobájába –, ahol Ellie türelmesen vár rám.

Bezárom az erkélyajtót, és olyasfajta közönnyel dőlök neki, melyet már jó régóta nem érzek.

– Hol a királyné? Úgy értem, hogy az… az özvegy királyné.

Összerezzenek a szavaktól, amikbe belebotlott a nyelvem, de Ellie, ez a született angyal, már válaszol is, mielőtt még további mészárlást hajthatnék végre a magyarázkodásommal.

– Őt átköltöztették a kastély nyugati szárnyába. Ott az ispotály – világosít fel halkan. – De ha nem lenne beteg, akkor sem lakna tovább ebben a lakosztályban. Mivel, tudod, ez a királyné lakrésze, és…

Megkapaszkodom az ajtóban.

– És én leszek a királyné.

– Igen. – Megpróbálkozik egy halvány mosollyal. – És nagy megtiszteltetés a számomra, hogy én lehetek a komornád. Már természetesen csak akkor, ha te is úgy akarod.

Bosszúsan felnevetek. Nagyon jólesik. Jó érzés, hogy végre valami mástól rázkódik a testem, nem a fájdalomtól. Hogy valami más hang tör fel belőlem, nem a zokogás.

– Ellie, ha valóban én leszek a királyné, akkor gondoskodni fogok róla, hogy egy napot se kelljen többé dolgoznod.

– Ó, én nem bánom a munkát. Láss csak el feladatokkal! – tiltakozik szerényen. – Különben is, én szeretnélek téged szolgálni.

Ajkaimat újabb nevetés lepi meg, de ez most jobban mar az előbbinél.

– Valóban? A történtek után is? – Közelebb lépek hozzá. – Hallottad a pletykákat. Valószínűleg még az igazat is.

– Biztosan megvolt az okod, hogy azt tedd, amit tettél – feleli halkan, de kerüli a tekintetemet.

A válasza úgy ölel körül, mint a megkönnyebbülés váratlan hulláma. Nagyot nyelek, félek a következő kérdésemtől.

– De te hogyhogy nem gyűlölsz, mint a többi ilyai?

Alaposan szemügyre vesz, jó hosszúra nyújtva a pillanatot.

– A többi ilyai nem ismer téged.

– És te igen? – kérdezem túlzott hirtelenséggel.

– Jobban, mint a többség. Sokat megtudsz arról, akit szolgálsz. – Azzal odalép a fésülködőasztalhoz, kihúzza alóla a hozzá passzoló ülőkét, és megpaskolja a puha kárpitot, jelezve, hogy menjek oda. – Na gyere, hadd hozzalak rendbe!

Engedelmeskedem. Mereven és bizonytalanul. Ahogy leereszkedem a párnázott ülésre, olyan, mintha visszatérnék a múltba. Egy olyan időbe, ahol még az volt a legnagyobb gondom, hogy túlélem-e a Próbákat és az ereimben csörgedező Átlagos-véremet. Egy egyszerűbb korszakba, amikor még nem csatlakoztam az Ellenálláshoz, és nem döftem a kardomat a korrupt király mellkasába.

Amiért ez lett a jutalmam. Egy korona a fejemre és egy királyság a nyakamba.

– Levágtad a hajadat – jegyzi meg kedvesen Ellie. A hangjában kíváncsiság bujkál. Meleg vízzel benedvesít egy törölközőt, és elkezdi letörölni a bőrömre száradt vért.

Épp az állkapcsom feletti makacs folton ügyködik, amikor azt mormogom:

– Hosszú hajjal nehéz volt az életemért küzdeni.

Inkább ezt mondom, mintsem hogy bevalljam az elszomorító igazságot. Mert inkább nem gondolok vissza a hajamra tapadó vér emlékére, ami annyira borzalmas volt, hogy könyörögtem Kainak, vágja le. Mert még mindig elsápadok, ha ránézek, még mindig érzem, hogy ellepi gyilkos kezemet, és rettegek, mikor buggyan majd ki legközelebb egyik szerettem testéből. Bár ami a szeretteimet illeti, már nem maradt nagy választék. Ez a gondolat valahol szánalmasan megnyugtató.

Ellie-t figyelem, aki egy kecses kis olló után nyúl.

– Nem szeretnéd, hogy megigazítsam a végét? Kicsit egyenetlen…

– Nem! – csattanok fel. Aztán valamivel kedvesebben hozzáteszem: – De köszönöm. Szeretném, ha így maradna.

Ellie biccent, bár biztosra veszem, hogy majd belepusztul, hogy rákérdezzen heves tiltakozásom okára. És ha megtenné, még válaszolnék is neki. Bevallanám, hogy miért ragaszkodom a girbegurba hajvégeimhez.

Mindig én vágtam Adena frufruját, és az is így nézett ki.

Ezek az egyenetlen ezüst tincsek visszavisznek az Erődben töltött hosszú éjszakákhoz, melyeken levágtam Adena göndör frufruját, és egyedül csak a csillagok figyeltek minket. Mindig kuncogott, mert csiklandozta, ahogy girbegurba vonalban lenyestem a haját. Aztán nagyokat nevettünk, és egymást hibáztattuk a szerencsétlen végeredményért.

Most már soha nem lesz részem ebben az örömben. Így hát a saját egyenetlen hajammal kapaszkodom belé.

– Milyen volt? – kérdezi végül Ellie tágra nyílt szemmel. – Mármint a menekülés a Tűzpusztában?

– Magányos – mormogom. – Rémisztő.

Ellie lassan biccent, és a fülem mögé simít egy elszabadult tincset.

– Hát, jól áll neked ez a hossz. És örülök, hogy újra itt vagy. Biztonságban.

– Köszönöm – válaszolom halkan. – Engem legalább annyira megdöbbent, mint az udvart.

– Igen, hallottam róla. – Hangjából kicseng fintorgása. – És nem állíthatom, hogy a személyzet jobban fogadta a híreket.

– Képzelem – mordulok fel. – Valójában az sem lepne meg, ha még a hét vége előtt megmérgeznének a konyhai dolgozók.

Ellie megrázza a fejét, de közben folyamatosan a bőrömet dörzsöli a törölközővel.

– Ó, azt nem merészelnék. Most, hogy a király kijelentette, hogy te vagy a jövendőbelije.

„Kijelentette.”

Hát, ezt a szót egészen biztosan nem kötöttem volna korábban Kitthez. Viszont az öccséhez annál inkább… Pontosan tudom, milyen az, amikor a Végrehajtó jelenti ki, hogy az övé vagy. És azt örömmel fogadtam.

– Hát, ez roppant… megnyugtató – motyogom.

– Tudod, most már sokkal jobban van – teszi hozzá halkan Ellie. A tekintete végigköveti a nyakamon lévő forradást. Csak nagy nehézségek árán állom meg, hogy ne kezdjek feszengeni a szeméből sugárzó, egyértelmű aggodalom súlyától. De hála az égnek Ellie beszél tovább. – A koronázását követően alig lehetett látni. Visszavonult, bezárkózott a dolgozószobájába. – Közelebb hajol, és lehalkítja a hangját, mintha lenne bárki más is rajtunk kívül a helyiségben. – Kidobta az ételt az ablakon. A cselédek botlottak bele a maradványokba az udvaron. De hát ez várható is volt – folytatja nagyot sóhajtva. – Végül is az apját siratta. – A szememre téved a tekintete, de aztán villámgyorsan el is kapja. – És elég egyértelmű, hogy Calum látogatásai sokat segítettek neki. Őfelsége így első kézből hallhatta, mi folyik a királyságában, és nem csak a nyilvántartásokból nyerhetett betekintést a helyzetbe.

Lassan biccentek, még mindig próbálom összerakni a kirakós darabjait.

– Szóval Calum ment el hozzá? A dolgozószobájába?

– Hát, eleinte nem – helyesbít Ellie. – Napokig a tömlöcben volt, ahol a Dögvész tudja, mit kellett kiállnia. De gondolom, Kitt látott benne valamit, amitől úgy döntött, hogy udvariasabb hangot üt meg vele – magyarázza a vállát vonogatva. – De tényleg ez minden, amit akár én, akár a személyzet többi tagja tud az egészről.

Még soha nem fordult elő, hogy egyszerre lettem volna ennyire megdöbbenve és ennyire kevéssé meglepve. De hát ez az ellentmondás feltehetően az egyetlen logikus reakció az életem elmúlt pár óráját tekintve. Mert bármennyire is reménykedtem benne, mégsem hittem el soha teljesen, hogy Kitt hajlandó lenne olyan változásokra, amelyek szembemennek apja minden tanításával. És úgy tűnik, igazam is volt. A király nem áll teljes mellszélességgel az egyesült Ilya mellett, csak azt akarja, hogy a királyság fennmaradjon, bármi is legyen az ára.

Már-már képes vagyok ezen elmosolyodni. Hiszen ez végül is egy jó kiindulási alap.

Kittnek minden oka megvan rá, hogy gyűlöljön, amiért meggyilkoltam a zsarnok apját, de szüksége van rám. Együtt még a romlásnál is többtől menthetjük meg a királyságot. Eltörölhetjük az országot évtizedek óta sújtó szegregációt. Talán így, hogy Edric már nincs itt, hogy hazugságokkal traktálja a fiát, akit többé nem hajt az apja elismerése utáni csillapíthatatlan vágy, Kitt életében először képes lesz világosan gondolkodni.

Ha pedig Calum látja el tanácsokkal, és segít neki meglátnia az igazságot, akkor van remény. A Gondolatolvasó igencsak meggyőző tud lenni ékesszólásának, valamint annak köszönhetően, hogy mindig feszülten figyel a másikra. Vagy egyszerűen csak azáltal, hogy él a képességével, és képes átfésülni a gondolatainkat, valamint megfejteni, hogy érezzük magunkat, vagy mi jár a fejünkben, még azelőtt, hogy kimondanánk, amit hallania kell.

Az ágyra esik a pillantásom, ami mellett a földön ott hever az összes ingóságom. Nyilván egy vonakodó szolgáló hozta át a lakosztályomba a koszos csomagot. De igazából a benne lapuló napló az, amit mindennél jobban meg szeretnék mutatni Calumnak. És Kittnek.

Az apámat idéző papírköteg emlékére nagyot nyelek. Furcsa belegondolni, hogy az a férfi, akit valaha ismertem, pusztán egyetlen fonál volt az igazság szövevényében, amit most kezdek csak felgöngyölíteni. Nem sokkal ezelőttig Adam Gray nem volt más, mint az apám, egy Gyógyító, aki megtanított rá, hogy a kitartó megfigyelésnek és trenírozásnak köszönhetően hogyan maradjak életben. Akit aztán láttam meghalni. És az az egyetlen, pusztító pillanat egy olyan életbe taszított, amiről azt hittem, nem fogom túlélni.

Az apám volt az Ellenállás vezetője. Csakhogy a naplója alapján igazából nem is volt az apám.

Mivel már túl messzire kalandoztak el a gondolataim, visszafordulok Ellie-hez.

– És mi van az Ellenállás többi tagjával? Gondolom, párat elkaptak közülük.

Komoran megrázza a fejét.

– Utoljára annyit hallottam felőlük, hogy őket is a tömlöcbe vetették. De az még közvetlenül az utolsó próbatétel után volt, azóta pedig sok idő eltelt már…

Nem fejezi be a mondatot, hagy időt arra, hogy el tudjam képzelni mindazt a brutális módot, ahogy az életüket veszthették az azóta eltelt időben. Azon gondolkodom, vajon hány Ellenálló, hány Átlagos és őket támogató Elit esett fogságba aznap a Dóm Arénában zajló csatában. És vajon hányan haltak gyötrelmes halált azért, mert a többéves munka ellenére csődöt mondott a tervük.

Felállok, és kitérek Ellie karja elől.

– Beszélnem kell Kitt-tel… A királlyal. – Megköszörülöm a torkom. – És Calummal.

Ellie elszörnyedve néz rám.

– De nem ilyen külsővel! – Elég hozzá pár másodperc, hogy újra úrrá legyen rajta a szégyenlősség. – Úgy értem, nagyon hosszú utat tettél meg, és pihenned kellene…

– Azt hittem, hogy mostanra már rég halott leszek – szakítom félbe közönyös hangon. – Azt hittem, hogy kardélre hánynak, amint beteszem a lábamat a trónterembe. De nem így történt, és feltett szándékom, hogy kiderítsem az okát. – Komorabb hangszínre váltok. – Lehet, hogy már nincs sok hátra az életemből, szóval egészen biztosan nem fogom pihenéssel tölteni.

– Rendben – feleli halkan Ellie. – Akkor nincs pihenés. De meg kell fürödnöd, mielőtt újra a kastélyban mutatkozol.

Hát persze. Az egész létezésem lényege mostantól kimerül a látszatban.

Bólintok, és hirtelen már nem is tudok másra koncentrálni, csak a bőrömre száradt vérre. Felszabadító lesz ledörgölni magamról az életéért küzdő áruló utolsó nyomait is. Minden egyes vér-, verejték- és könnycseppet, melyet ez alatt a rettentő utazás alatt ejtettem.

Elindulok a fürdőszoba felé, majd váratlanul megfordulok, és kibukik belőlem a kérdés:

– Hallottál valamit Lenny felől? Találkoztam vele… az utam során, de aztán elsodródtunk egymástól.

– Ja, igen. Hát az van… – kezdi, kitérve összeszűkült szemem pillantása elől. – Hát, ő igazából itt van.

– Tessék? – kiáltok fel elfúló hangon. – Hol van?

Ellie elindul felém, barna kontya minden egyes lépésére ugrándozik.

– Majd elmondom, miután megfürödtél.

– Ellie…

– Úrnőm. – Felvont szemöldökével hangsúlyozza ki a titulusomat.

– Rendben – fújtatok bosszúsan, és újra a fürdőszoba felé veszem az irányt. Aztán színlelt vidámsággal és abszurd őszinteséggel szólok hátra a vállam felett: – De csak azért, mert a körmöm alá száradt vértől a végén még megbolondulok.

4. FEJEZET

Paedyn

Vízcseppek csöpögnek rövid hajam végéből, a nedves tincsek úgy tükrözik vissza ezüstös színét, mintha olvadt acél folyna rajtuk végig.

Testem minden egyes porcikáját végigdörzsöltem, hosszan elidőzve a körmeimnél és a bőrömet tarkító megszámlálhatatlan sebnél. A tétova Ellie csak akkor osztotta meg velem a híreket, amikor már kiázott bőrrel végre kiszálltam a gyorsan hűlő vízből.

Pár röpke, dühtől fűtött pillanat alatt magamra rángatok egy vékony nadrágot és egy szűk szabású tunikát, majd az ajtó felé indulok. Ellie-nek volt annyi esze, hogy kitérjen az utamból, és mindössze annyi időre lép mellém, amíg rám villant egy bocsánatkérő mosolyt, és a kezembe nyom egy pár papucscipőt. Mialatt végigmasírozok a folyosón, a cipő rásimul a lábamra, és a selyem finoman simogatja a hólyagos lábfejemet.

Arcok suhannak el mellettem, de tekintetem meredten a folyosó túlsó végén rám váró ajtóra tapad. Csőlátásomon keresztül megpillantom őt, ahogy az ajtónak dőlve áll, és árad belőle az unalom, miközben a fényes csizmája hegyét vizslatja.

Jó pár másodperc beletelik, mire Hiper-képességének köszönhetően meghallja döngő lépteimet, és hirtelen felkapja a fejét. Vörös haja élesen elüt a testére szabott, patyolattiszta rendfenntartói egyenruhától. A fél arcát eltakarja a fehér maszk, de még így is látom, ahogy barna szeme elkerekedik, amikor megpillant, majd megcsillan benne az öröm és a megkönnyebbülés.

Kihúzza magát, és széttárja a karját.

– Hercegnő, örömmel látom, hogy valahogy sikerült egy darabban visszatérned…

Az alkarom az egyenruha párnázott mellrészének csapódik, és durván a falhoz szorítom. A hangom nem több halk morgásnál. Eddig a percig azt sem tudtam, hogy ki tudok egyáltalán ilyet adni magamból.

– Mi a franc ez, Lenny?

– Hé, hé, hé – csitítgat kedvesen, és ártatlanul feltartja a kezét. – Figyelj, ha ez most azért van, mert nyomodat vesztettem Dorban, akkor esküszöm, hogy készen álltam felforgatni érted a várost, de…

– Nagyon jól tudod, hogy nem erről van szó, a rohadt életbe! – sziszegem. Ez a viselkedés egészen biztosan nem méltó egy jövendőbeli királynéhoz, de szerencsémre az én hírnevemnek már nem igazán árthat ez sem.

Ellököm magam tőle, hogy az ajtó felé vegyem az irányt, és…

Ekkor Lenny elállja az utamat.

– Állj félre! – förmedek rá.

– Hű, valaki nagyon kezd belejönni a parancsolgatásba – mormogja, ám egy fikarcnyit sem hajlandó moccanni.

– Tűnj az utamból, Lenny! – fújtatok dühösen.

– Sajnálom, hercegnő – rázza meg együttérzően a fejét. – Tudod, hogy nem tehetem.

Megint taszítok rajta egyet.

– Engedj be oda!

– Paedyn, kérlek! Csak vegyél egy nagy levegőt, és…

– Megesküdtem… – mondom elfúló hangon, és a látásomat hirtelen elhomályosítják a könnyek. – Megesküdtem, hogy bosszút állok Adenáért. – Újra meglököm, ám ezúttal kevésbé erősen. – Szóval engedj be abba az átkozott szobába, Lenny!

Az arcán együttérző kifejezés jelenik meg, úgy lepi el a vonásait, ahogy szeplői a bőrét.

– Egyértelmű parancsot kaptam a királytól, hogy semmiképp se engedjem meg, hogy találkozz vele – suttogja. – Sajnálom. Annyira, de annyira sajnálom.

Egy csapásra megdermedek, minden gondolatom tompának és távolinak tűnik. Ujjaim elengedik az egyenruhát, és lecsúsznak a mellkasáról.

– Blair átdöfte Adena szívét egy faággal az utolsó próbatételnél. – A hangom távoli, mintha a szavak valaki más szájából érkeznének. – És ezért meg fogom ölni.

Lenny tétován felém nyújtja a kezét. Megmarkolja a vállamat, hogy ne rogyjak össze.

– Megértem. Hidd el, hogy megértem! – Az orrán keresztül mélyen beszívja a levegőt. – De nem ölheted meg, amíg én vigyázok rá. És Kitt jól tudja, hogy engem nem fogsz kinyírni azért, hogy a közelébe tudj férkőzni. Legalábbis nagyon remélem! – teszi hozzá.

Gúnyos horkantásra emlékeztető hang jön ki a számon. Hát persze! Kitt tudta, hogy le akarom majd vadászni Blairt azok után, amit Adenával művelt. Amit velem művelt. Zseniális ötlet volt a részéről, tényleg, hogy Lennyt állította ide őrködni. Tisztában van vele, mennyire kedvelem, és épp ezt fordította ellenem.

– Nem játszhatod örökké a védőpajzsát.

– És amikor majd nem teszem – feleli megfontoltan –, akkor azt csinálhatsz vele, amit csak akarsz. Bár nem ajánlanám, hogy elhamarkodottan cselekedj.

– Elhamarkodottan? – horkantok fel lázban égő szemmel. – Pusztán az a gondolat visz előre, hogy megölhetem. Biztosíthatlak róla, hogy rengeteg időt hagytam magamnak arra, hogy átgondoljam a dolgot.

– Paedyn… – Megrázza a fejét, vörös fürtjei az arca körül hullámoznak. – Az már régen volt. Még mielőtt a király menyasszonya lettél volna. – Felszisszenek, és a gyűrű hirtelen ólomsúlyként húzza a kezemet. Lenny végigsimít az arcán, majd közelebb hajol hozzám, és azt mormogja: – Most már nem… nem öldökölhetsz kedved szerint.

– Kedvem szerint? – Ezúttal ő rezzen össze a hangomból kicsendülő csendes fájdalomtól. – Soha nem akartam megölni senkit. Mindig csak önvédelemből tettem. De ő… – bökök a mellettünk lévő ajtó felé. – Ő az oka, hogy az lettem, ami.

– Tudom – feleli kedvesen, és átkarol. – Tudom, hercegnő. És hidd el, sajnálom.

Belesimulok az ölelésébe, és magamhoz szorítom. Az egyenruhájába temetem az arcomat. Facsarja az orromat a keményítő szaga.

– Félek, Lenny – vallom be tompa hangon.

– Jogod van hozzá. Ugye tudod? – Lehajtja a fejét, és a fejemre támasztja az állát. – Erre senki nem számított. De én itt vagyok, és minden lehetséges módon segítek.

Felemelem az arcomat, hirtelen elfog az aggodalom.

– Miért jöttél vissza? Mi van az anyáddal? Mi van a Keverékekkel? Finn-nel és Leenával?

– Mindenki jól van – nyugtat meg. – Anyának úgyis elkélt egy kis segítség, ezért Finn és Leena vele maradtak. Meg így biztonságosabb is nekik. – Kibontakozik az ölelésemből, és rám néz azzal a tipikus hamiskás tekintetével. – Miattad jöttem vissza, hercegnő. Mondjuk, arra nem számítottam, hogy hálából majd a falnak vágsz. De gondolom, a te szeretetnyelved az erőszak.

Megszeppenve mosolygok rá, és jóleső érzéssel tölt el, amiért ennyit fáradozott, hogy rám találjon.

– Nem gondoltam, hogy visszajössz Ilyába.

– Amikor téged és a Végrehajtót elraboltak a Keverékek központjából, azt sem tudtuk, merre kezdjük a kereséseteket. – Elkezd fel-alá járkálni. – Így hát az anyám, Leena és Finn – elég megdöbbentő módon – meggyőztek, hogy nagyobb hasznomat veszed itt, a kastélyban, mintha ész nélkül kóricálnék a nyomodban Dorban. – A tekintete végigsiklik a folyosón és az ott masírozó rendfenntartókon, majd halkan még hozzáteszi: – Tudtuk, hogy egyszer csak itt fogsz kikötni, és hát tudod, engem az Ellenállás tagjai közé sorolnak. Még a Dóm Arénába se jutottam el, mert azzal voltam elfoglalva, hogy az embereket kísérjem az alagútban. És most, hogy Calum a király jóindulatát élvezi, sikerült elérnie, hogy senkinek a szeme sem rebbenjen, amikor simán visszatértem rendfenntartónak. – Elvigyorodik. Nem kerüli el a figyelmemet a szeme elégedett villanása. – Így hát itt vagyok, hogy segítsek, amiben csak tudok. Neked, Ilyának, Calumnak.

Bólintok. Elmosolyodom.

Igyekszem belekapaszkodni a széthullott darabkáimba, hogy a hangom azt sugallja, rendben vagyok.

– Örülök, hogy itt vagy. Mert lehet, hogy kényszerítened kell majd, hogy végigvonuljak az oltárhoz vezető úton.

Elhalványul a mosolya.

– Tudom, mennyire nehéz ez. De már annyira közel járunk, P. Már nincs messze, hogy megszerezzük azt a szabadságot, amiért az Ellenállás olyan keményen küzdött. Még ha csak ilyen nyakatekert úton jutunk is el hozzá. És tisztában vagyok vele, hogy nem a házasság volt az álmod. A pokolba is, nyilván soha nem vágytál arra, hogy királyné legyél. De… – Nagyot nyel. – De élsz, Paedyn. Nem voltam biztos benne, hogy időben visszaérek-e ide ahhoz, hogy még életben találjalak.

Elmosolyodom. Szomorúan és megértően.

– Én sem gondoltam volna, hogy látlak még az életben.

Hozzá hasonlóan engem is meglep, amikor nevetés hagyja el a számat. Lenny aggodalmas arckifejezése pedig csak még jobban fokozza bennem a kacagást, mire végül sikerül kinyögnöm:

– Úgy tűnik, képtelen vagyok meghalni, nem igaz?

Letörlök egy elszabadult könnycseppet.

– Minek is neveztél legutóbb?

Pontosan látom rajta, amikor felrémlik előtte az említett pillanat, és felragyog az arca.

– Csótánynak – kuncog fel a fejét rázva. – Egy átkozott csótány vagy, hercegnő.

5. FEJEZET

Kai

Előre begyakoroltam ezt az összejövetelt, és magamban számtalanszor elismételtem a szavakat.

Ez a beszélgetés foglalta le minden lázas gondolatomat, és kényszerítette a lábamat, hogy végighaladjon a dolgozószobához vezető, jól ismert úton. Ahhoz a szobához, ami az apánké volt, mielőtt aztán a bátyámé lett, aki mostanra már annyira hasonlít rá.

Vagy lehet, hogy mégsem. Lehet, hogy semmi közös nincs benne és abban az emberben, akit annyira megvetettem.

Már nem tudom, mit gondoljak Kitt tróntermi, végzetes bejelentése után. És pontosan ez az oka annak, hogy most itt állok ez előtt az ismerős faajtó előtt. Válaszokat akarok kapni.

Három koppintás az ujjammal az ajtón, aztán elfordítom a kilincset, és belépek. A kis helyiség levegője áporodott, pont olyan, mint abban a pincében volt, ahol a Végrehajtó újra találkozott az Ezüst Megmentőjével. A tekintetem végigpásztázza a dolgozószobát. A múltam jelentős része itt rekedt ezek között a falak között. A kandallóban épp lassú halált hal a zsarátnok, halványan derengve ontja magából a maradék meleget. A fotelek a kandalló felé néznek. Az elnyűtt bőrhuzatún hosszan elidőzik a pillantásom.

Megköszörülöm a torkomat, mielőtt elindulok a szoba közepén trónoló hatalmas íróasztal felé.

Kitt lehajtott fejjel mélyed el az ujjai között szorongatott pergamenben. Csak akkor néz fel végre, amikor már ott állok felette.

– Szervusz, öcsém.

Olyan kedvesen szólít meg, hogy csak pislogni tudok. Nagyon más, mint az az ember, akit itt hagytam, amikor elindultam megkeresni apánk gyilkosát. Nem az a megtört, háborodott elméjű férfi, akiről az egész királyság pletykálkodott, hanem valami egészen más.

– Szervusz, Kitt – felelem lassan. – Úgy látom, hogy… jól vagy.

Halkan felkuncog, és félretolja a papírokat.

– Hát, ennél már egészen biztosan voltam rosszabbul is. Te már csak igazán tudod. – Ez a mostani arckifejezése már ismerős, hasonlít arra, ahogy régebben mosolygott rám. – Sajnálom, hogy annyira… elzárkóztam előled, mielőtt elmentél. Csak hát, gyászoltam. Most már könnyebbnek érzem magam, ha érted, mire gondolok. – Megrázza a fejét, szőke fürtjei röpködnek az arca körül. – Rengeteget tanultam az elmúlt pár hét alatt.

Halkan hümmögök, nem tudom, mit kellene erre felelnem. Aztán egy másodpercnyi szünet után azt mondom:

– Örülök, hogy jobban érzed magad.

– Inkább jobban önmagamnak – válaszolja halvány mosollyal. – Ó, és ez itt… – Keresgélni kezd, a szanaszét heverő pergamenek között kotorászik. – Ez a tiéd.

Letesz valamit a papírtenger alól kikandikáló egyetlen szabad felületre. Dermedten nézem a Végrehajtó gyűrűjét, tetején a nagy címerrel. Két oroszlán fog közre egy zászlóban álló A betűt. Ez családunk pecsétje és az erő jele.

Bárcsak mindössze ennyit látnék, amikor ránézek.

De nem. Látom benne az összes szörnyűséges tettet, amit én és az összes előttem lévő Végrehajtó elkövetett ennek a címernek a nevében. Minden csepp vért, amit a családunk hatalmának biztosítása érdekében ontottunk. Minden parancsot, amelynek engedelmeskedtem, mert a zászló erre kötelezett.

Ennek ellenére felhúzom az ujjamra az ékszert. Érzem, ahogy a hideg fém belemar a bőrömbe. Megmozgatom a kezem. Több évtizednyi halál sűrűsödik össze ebben az ujjamra simuló karikában, én pedig még azt sem merem megkockáztatni, hogy látványosan összerezzenjek.

– Nos – mormogom halkan, le sem véve a szememet a gyűrűről –, kiérdemeltem, hogy visszakapjam.

Kitt megvonja a vállát.

– Visszahoztad nekem, nem?

– Vissza.

„Amit mindennél jobban bánok.”

– Elismerésem, Kai. – Lassan hátradől a székében, ezzel is apánk szokását másolva. – Nem voltam biztos benne, hogy épségben ideér.

Nehéz a sorok között olvasni, ha azok elmosódottak. Már nem tudom eldönteni, hogy a bátyám beszél-e hozzám, vagy az a király, akivé vált.

– És aggódtál, hogy ennek én leszek az oka – felelem nyájasan, kimondva a szavakat, amiket ő kerülni próbált.

A hangjában vidámsággal vegyes szomorúság csendül, amikor válaszol.

– Azt hittem, hogy szabadon fogod engedni.

– Miért nem árultad el nekem, mi a terved vele?

A kérdés szabályosan kiröppen a számon, sokkal nyersebben, mint ahogy a fejemben hangzott. Kitt pislogva néz rám, egy pillanatra összezavarodik, de aztán visszatér az újsütetű lélekjelenléte.

– Őszintén szólva magam sem tudtam, mihez kezdjek vele. Egészen addig, amíg el nem határoztam, hogy megszívlelem Calum tanácsait. És amíg meg nem találtam a feljegyzéseket és apánk levelét.

– Ezek szerint Calum javasolta, hogy vedd feleségül? – A hangom halk. Halálos. – Vagy inkább az a kérdés, hogy mi az ördögért is hallgatsz rá egyáltalán?

– Mert annyi mindenben nyitotta fel a szememet – vágja rá. – Hirtelen belekényszerültem a királyszerepbe, miközben tele voltam haraggal, és lefoglalt a gyász. Amikor Calum megosztotta velem a történetét, és hogy mi zajlik valójában a nyomornegyedben, rájöttem, milyen keveset tudok a saját királyságomról. – A mellkasa gyors tempóban emelkedik és süllyed, bár a hangja egyenletes. – Így hát meghallgattam. És tanultam. Életemben most először formáltam egyedül véleményt valamiről. Szóval nevezz nyugodtan őrültnek, ahogy az egész királyság teszi, de…

– Szerintem nem ment el az eszed. – Ez az egyetlen halk mondat a torkára fagyasztja a szót. – Szerintem igazad van. Ha Ilya veszélyben van, akkor megteszed, amit kell, csak hogy megmentsd. A pokolba is – teszem hozzá nevetve –, a királyságnak akkor is vissza kellene fogadnia az Átlagosokat, ha nem a puszta túlélés lenne a cél! Ugyanis én is tanultam ezt-azt az utazásom során. Például a nekünk feltálalt hazugságokról, és arról, hogy ki terjesztette őket. – Kitt kinyitja a száját, de én folytatom. – Nem azért jöttem, hogy politikáról beszélgessek veled, vagy arról, hogy apánk több évtizedes megtévesztésre építette ezt az Elit-királyságot. – Megtámaszkodom az íróasztal kopott falapján. – Hanem hogy róla beszéljünk.

Kitt lassan feláll, a szemünk majdnem egy vonalba kerül.

– Nyugalom, öcsém!

– Házasság, Kitt? – emelem fel a hangomat, szinte már ordítok, közben a fejemet csóválom. – Mégis, mi az ördögöt gondoltál?

– Azt gondolom – feleli kimérten –, hogy nincs más lehetőségem.

– Te vagy a király! – Na most már tényleg üvöltök. – Neked mindig van más lehetőséged. Ellentétben velünk, számodra mindig van kiút.

– Jó. Akarod tudni, mi a másik lehetőség? – kérdezi kihívóan, és már nyoma sincs annak a királynak, akit hazatértemkor itt találtam. – A másik lehetőség az, hogy megölöm. És erre is készültem. Na, ez hogy hangzik? Most boldog vagy?

Csak bámulunk egymásra, mindketten kapkodva vesszük a levegőt. A döbbenettől leesik az állam, a rémülettől összeszorul a mellkasom. Kitt szavai legalább annyira bénítóak, mint a levegőben lebegő kimondatlan társaik. Mert ami még Paedyn halálánál is rosszabb lenne, az az, ha nekem kellene végeznem vele.

– Hogyha nem veszem feleségül – lihegi Kitt a megértésemért könyörögve –, akkor nincs más választásom, mint megölni őt. Kai, meggyilkolta az apánkat. De a menyasszonyomként segíthet helyreállítani Ilya dicsőségét. – Egyik kezével megtámaszkodik az íróasztalon, és minden egyes szóval közelebb hajol hozzám. – Ez egy mindkét fél számára előnyös egyezség. Megvédem. Elferdítem, mi történt apánk és közte. Cserébe ő lesz a többi királysággal kötött béke szimbóluma.

Fél kezemmel a hajamba túrok. Nem tudnám megmondani, mikor kezdtem el fel-alá járkálni, de a lábam szaporán tapodja a kopott szőnyeget. Aztán keserűen felnevetek. Képtelen vagyok megálljt parancsolni a torkomból előtörő hangnak.

– Kérlek, segíts megértenem! Mert amikor elmentem, akkor meglehetősen fel voltál paprikázva, és készen álltál rá, hogy szíven döfesd velem. – Szúrós szemmel keresem a tekintetét. – Akkor mi változott?

– Minden – suttogja annyira halkan, hogy rögtön meg is bánom előbbi nyers szavaimat. – Minden megváltozott. Akkor egy fiú voltam csak, aki siratta azt a férfit, akiről azt hitte, hogy szereti. Most már látom, hogy az inkább rögeszme volt, semmint szeretet, mert az apánk nem tanított meg, hogyan kell szeretni. Ugyanakkor bosszúra szomjaztam, keserű és bizonytalan voltam, hiszen már nem volt itt, hogy irányítson. – Zihálva veszi a levegőt. – Gyászoltam. És tanultam. Észhez tértem. De igazad van. Már nem az az őrült fiú vagyok, akit itt hagytál. Király vagyok.

A szavak keményen csattannak, mintha erősen mellkasba vágott volna, amitől az összes levegő kiszorul a tüdőmből. Nagyot nyelek.

– És mi lett azzal a fiúval, aki bármit elkövetett volna, csak hogy az apja kedvére tegyen? Mert ez a döntés szembemegy minden tervével, amit Ilya érdekében szőtt, még akkor is, ha ezzel megmented a királyságot.

Nagy levegőt vesz, kerüli a pillantásomat.

– Apánkat kizárólag egy dolog foglalkoztatta, hogy a föld színéről is eltörölje az Átlagosokat. Azzal nem törődött, hogy megerősítse a királyságot. Elbújt az általa teremtett Elit-társadalom mögött, de Ilya mégsem volt soha ennél gyengébb. Most már látom, hogy igazából mennyire szűk látókörű is volt. – Kitt végre eltökélt tekintettel néz a szemembe. – És én azt akarom, hogy ez a királyság igazán kiemelkedő legyen.

Lassan bólintok. Minden egyes szavából árad a lendület, amit most már nem fojt el apánk jelenléte. Bámulatra méltó, mennyire szereti a királyságot, és mennyire el van rá szánva, hogy helyreállítsa a dicsőségét. De nem a király láttán dagad a keblem a büszkeségtől, hanem attól a fiútól, aki eddig mindig csak elismerésre ácsingózott. Most már ő viseli apánk koronáját, és képes szembemenni az azt átszövő elvakultsággal.

Igyekszem lecsillapítani a légzésemet.

Az apánkkal kapcsolatos gondolatok veszélyesek. Mert hajlamosak elvezetni Paedynhez.

Kimenekülök elmém legsötétebb zugából, és töredezett szavak tolulnak a nyelvemre, alig hangosabbak a suttogásnál.

– Hát nem gyűlölöd?

Legnagyobb meglepetésemre Kitt elmosolyodik. Apró, kényszeredett gesztus ez, de hajlandó megosztani velem.

– Miért, te igen?

Egymásra nézünk, és most először azóta, hogy a fejére illesztette a koronát, úgy érzem, mégiscsak értjük egymást. Mert hirtelen újra látom benne magamat. Paedyn nem jó vagy rossz, nem egyszerű igen vagy nem. Hanem maga az összezavarodás, egy meghatározhatatlan érzés, egy fekete és fehér közötti szín. A pokolba is, ő az én Ezüst Megmentőm! És nem olyan könnyű ám gyűlölni őt, mint azt az ember gondolná.

Nekem inkább az esik nehezemre, hogy ne szeressem őt.

– Nem szeretném, ha ez közénk állna – mondja tétován Kitt. – Szeretném, ha minden olyan lenne, mint régen, amikor mi ketten voltunk a világ ellen. Ha újra testvérek lennénk.

Kinyitom a számat, hogy elmondjam neki…

Ekkor azonban kivágódik az ajtó.

Hátra sem kell fordulnom. Már a puszta jelenléte is annyira ismerős, annyira beégett a nyakam alatti mélyedésbe, ahol a fejét szokta pihentetni. Ráfonódott a bokámra, és már örök életemben felé fog rántani.

Kitt átnéz a vállam felett, aztán kissé döbbenten elkerekedik a szeme. Most már én is megfordulok, mert képtelen vagyok tovább megállni, hogy ne nézzek rá.

És íme, itt van ő. A testtartása valahogy szigorú, amire – nem meglepő módon – az arckifejezése is rímel. Rövidre vágott haja kócos hullámokban súrolja az állát. Hóna alatt az apja bőrkötéses naplója, amit testhez simuló blúzához szorít. Az a kék szempár hullámként csapódik az enyémbe, és hirtelen ráébredek, hogy amióta visszatértünk a kastélyba, gyakorlatilag meg voltam fosztva attól, hogy belé fulladjak. És csak most adatik meg nekem az a kiváltság, hogy magamba igyam a látványát. Látom rajta, hogy ő is így van ezzel, bár szenvtelen arckifejezése ebből semmit nem árul el.

„Színlelj!”

Paedyn sokkal jobb ebben, mint én. Bár ez el is várható az előttem álló „Látnoktól”. Egész életét azzal töltötte, hogy tökélyre fejlessze a színlelés művészetét.

Elfordítja rólam a tekintetét, majd megállapodik Kitten.

– Nem szükséges összefoglalni az elhangzottakat. Egész véletlenül… mindent hallottam.

Kétkedésem jeléül szórakozottan felvonom a szemöldökömet.

– Akkor nyugodtan kijelenthetjük, hogy semmiképp nem tapasztottad a füledet az ajtóra?

Rám villan a tekintete, aztán megajándékoz egy megtévesztően nyájas mosollyal.

– Egészen addig nem, amíg el nem kezdtetek ordibálni. Mert akkor már az egész folyosó együtt hallgatózott velem.

Kitt nagy sóhajjal leül a mellette álló székre.

– Paedyn, feltett szándékomban állt mindent megbeszélni veled…

– Valóban? – A hangja éles, úgy hasít bele Kitt minden egyes szavába, mint egy éles penge. – Még azelőtt vagy már csak azután, hogy összeházasodtunk?

Megmerevedek. A pillantásom lesiklik a karjáról az ujját fojtogató, csillogó gyűrűre. Milyen lazán sétált be vele ebbe a szobába, ebbe a beszélgetésbe! Belesajdul a szívem ennek a szimbólumnak a látványába itt, most és feltehetőleg mindörökké.

Még az is lehet, hogy féltékeny vagyok erre az ékszerre. Arra, hogy a bőrére simulhat, és érezheti teste minden egyes rezdülését. Mert nekem kellene a helyében lennem.

– Természetesen előtte. – Kitt hangja újra higgadt, de kerüli a pillantását. – Bizonyára rengeteg kérdésed van.

– Ó, meghiszem azt! – vágja rá Paedyn, a szavak alig többek egy nevetésnél. – Kezdve például a Lennynek adott megbízatással.

Az íróasztalnak dőlök, és keresztbe teszem kinyújtott lábamat. A tekintetem villámgyorsan suhan át Kitt válla felett.

– Milyen megbízatásról is beszélünk?

Kitt kinyitja a száját, de végül Pae válaszolja meg a kérdést.

– Kirendelték, hogy ő őrizze… – Elszorul a torka. – Blair ajtaját. És nyilván minden egyes mozdulatát.

Haragtól szikrázik a szeme, és én egy csapásra megértem, mi az, ami a bennük lobogó tüzet táplálja.

„Adena.”

Láttam, amikor az a faág átszakított minden izmot és inat a mellkasában. Láttam, hogy omlott össze Paedyn a Verem homokjában, hogy zokogott Adena véres teste felett, és hogy üvöltött fel, amikor a barátnője kilehelte utolsó leheletét.

És e mögött a tragikus jelenet mögött az utolsó próba győztese állt. Blair az elméje segítségével, mosolyogva döfte Adena mellkasába a faágat.

A tekintetem lassan visszakúszik Paedyn szeméhez, és nem látok mást, csak bosszúvágyat tükröződni benne. Van egy olyan érzésem, hogy Blair vérének látványát nagyon is élvezni fogja a kezén.

– Meg kell őriznem a békét – feleli lassan Kitt. – Az apja megbízható tábornok, és nem hagyhatom, hogy a jövendő királyné csetepatézzon a kastélyban. Tudtam, hogy le akarsz majd számolni vele, ezért úgy véltem, az lesz a legbiztosabb megoldás, ha Lennyt állítom kettőtök közé. – Beletúr a hajába, alaposan összeborzolva a szőke tincseket. – A legkifogástalanabbul kell viselkedned, ha azt akarjuk, hogy… működjön ez az egyezség.

– És te akarod, hogy működjön? – kérdezi Paedyn, és hirtelen nyugalom szállja meg. – Ez a mi egyezségünk. Az Átlagosok és az Elitek újraegyesítése.

– Igen, Ilya érdekében – pontosít Kitt. – Újra meg kell kezdenünk a kereskedést a környező királyságokkal, és erre csak akkor van lehetőségünk, ha már nem vetnek meg minket. Kifejthetném még a házasságunkkal kapcsolatos álláspontomat is, de úgy tűnik, hogy már hallottad az érveimet az ajtón keresztül.

Paedyn ezüst haja libben, amikor bólint.

– Megkaptam… szinte minden információt, amire kíváncsi voltam. Leszámítva azt a kérdést, ami elől kitértél. – Tesz egy lépést előre, és ledobja elénk a naplót. Megkapaszkodik az íróasztal szélében, az ujja kis híján az enyémhez ér. – Nem gyűlölsz? Azok után, amit tettem?

Kitt szaggatottan, hosszan beszívja a levegőt. Ide-oda kapkodom a tekintetemet kettejük között, nem vagyok több egyszerű szemtanúnál ebben a kiegyenlített, ámde udvarias párharcban.

– Nem az a lényeg, hogy szeretlek vagy utállak-e. Hanem az, hogy mi a legjobb. Nem uralkodhatom egy elbukott királyságban.

– Megöltem az apádat – feleli erre nyersen Paedyn. – És te megbocsátasz?

– Még bocsánatot kell kérned.

– Csak magamat védtem – suttogja Pae. – Ezt tudnod kell. Ő támadott rám, és alig úsztam meg élve a harcot. – Megremeg a hangja, de felszegi a fejét, és folytatja: – Bocsánatot kérek, amiért megöltem az apádat. Viszont azért soha nem fogok elnézést kérni, hogy végeztem egy zsarnokkal.

Csend telepszik a helyiségre. Olyan hangos csend, hogy szinte megsüketülök tőle.

Kitt arcát figyelem, hogy látok-e rajta valami változást, és tudom, hogy Pae is ezt teszi azzal a „Látnok-képességével”. Ám az öcsém arca meg sem rezzen, lehet, hogy még levegőt sem vesz. Amikor végül megszólal, a hangja kicsit elfúló.

– Nincs szükséged a bocsánatomra. A védelmemre van szükséged. És most – keményedik meg a hangja, ami merőben más, mint az, amin hozzám beszélt –, nekem köszönhetően van célod.

Paedyn az íróasztalt markoló ujjpercei elfehérednek. Pislog párat, az arca olyan, mint egy vászon, melyre a döbbenet, a sértettség és valami néma megértés rajzol mintát. De Kittnek minden joga megvan ahhoz, hogy ellenségesen viselkedjen azzal az Átlagossal, aki meggyilkolta az apját, így hát végül Paedyn csak egy biccentéssel felel a komoly szavakra. Nem erőlteti tovább a megbocsátás kérdését. Legalábbis egyelőre.

– És mi a helyzet a többivel? A kórral, amit állítólag mi, Átlagosok hordozunk? – Fogja a naplót, és sietve lapozni kezdi az elrongyolódott oldalakat, amíg meg nem találja azt, amin a kapkodó kézírás látható. – Az apám, Adam Gray Gyógyító volt a nyomornegyedben. És ő mindent feljegyzett.

Keresztbe fonom magam előtt a karomat.

– A naplóbejegyzései tanúskodnak róla, hogy apánk lefizette a Gyógyítókat, a saját súlyuknak megfelelő ezüstöt ígérve nekik, csak hogy támasszák alá azt a hazugságot, miszerint az Átlagosok miatt apad lassan az erőnk – szólalok meg, aztán kifújom a levegőt. – És bármennyire fáj is beismernem, minden, ami ebben a naplóban áll, stimmel. Nem csoda, hogy a Gyógyítók olyan fényűző életet élnek. Megvan minden eszközük, hogy segítsenek a nyomornegyedben élőkön, mégsem tesznek semmit.

Pae-re nézek, aki néma hálával bólint, majd átveszi a szót:

– Ebben a királyságban minden Elit lenézi az Átlagosokat. A Gyógyítóknak már csak bónusz volt, hogy pénzt is kaptak azért, hogy terjesszék ezt a hazugságot. És a király – teszi hozzá szinte félszegen – a maga hasznára fordította ezt a gyűlöletet. Az apám hallgatását is nem egyszer próbálta megvásárolni. De ő egyike volt annak a kevés Gyógyítónak, akik a nyomornegyedben maradtak, és bár tisztában voltak a hazugsággal, képtelenek voltak bármit is tenni ellene.

– Ezért aztán útjára indította az Ellenállást – sóhajt fel Kitt, még mindig kerülve Paedyn pillantását. – Calum már megosztotta velem a részleteket. Ahogy sok minden kiderült abból a levélből is, amit apánk hagyott hátra nekem. – Az arca éppolyan fáradtnak tűnik, mint a hangja. Ujjával masszírozni kezdi a két szemöldöke közötti ráncot. – Tudom, milyen hazugságokat terjesztettek a Gyógyítók az elmúlt évtizedekben.

Paedyn nagyot nyel.

– És ezt el fogod mondani a királyságnak is?

Kitt elutasítóan legyint.

– Igen. Bár egy kissé kedvezőbb színben fogom feltárni az igazságot. Lehet, hogy az utóbbi pár hétnek köszönhetően mostanra megvetem az apámat, de ez még nem jelenti azt, hogy be akarnám mocskolni a családunk nevét. – Előrehajol, és szemügyre veszi a gyűrűt, amire én ránézni sem bírok. – Meg fogom védeni az Azer-örökséget. De… – sóhajt fel kelletlenül – téged is meg foglak védeni, Paedyn. Az alattvalóknak kicsit átalakítva fogjuk elmesélni, mi történt közted és a király között aznap az arénánál.

A hangjában van valami él, valami keserűség, amit még soha nem hallottam. És úgy tűnik, most sem nekem szól. Elhessegetem ezt a gondolatot, és fejemmel a pergamenáradattal borított íróasztal felé biccentek.

– És mi a helyzet Calummal és a feljegyzésekkel? Ezek győztek meg, hogy változtatnod kell Ilya sorsán?

Amikor Kitt felém fordul, ellágyulnak a vonásai. A változás nem következett be rögtön.

– Több ízben beszéltem Calummal, hogy kiszedjem belőle a támadás részleteit. De ő leginkább arról mesélt, hogy egyáltalán miért jött létre az Ellenállás. Egyre többet tudtam meg a nyomornegyedről és arról, micsoda ínséges időkkel fog szembenézni a királyság. – Paedynre téved a tekintete. – Minden, amit mesélt, egyezett azzal, amit aznap láttam, amikor kicsempésztél a kastélyból. Most már tudom, hogy akkor valójában elárultál az Ellenállás érdekében – mondja, és kis híján elneveti magát –, de ettől függetlenül az az eset segített felnyitni a szememet. Calum, Gondolatolvasó lévén tudta, hogy kezdem meglátni az igazságot. Tanácsokkal látott el, és ő javasolta, hogy vegyem feleségül Paedynt annak érdekében, hogy megmenthessem Ilyát. De én ezt nem akartam. Eleinte nem. – Rám néz. – Aztán meglátogattam a királynét – az anyádat –, és ő említette, hogy apánk hagyott nekem egy levelet. Ahogy mondta, abban írta le a tervet, amit Edric Ilya jövőjére dolgozott ki. Ezt minden király továbbadja az utódjának. – Megáll, megköszörüli a torkát. – Csak azután jöttem rá, mit kell tennem, miután elolvastam a levelet. Apánkat nem érdekelte Ilya. Gyűlölte az Átlagosokat. Ezt tanúsítják az egyre apadó élelmiszerkészleteinkről és a túlnépesedésről beszámoló aggasztó feljegyzések is. Kudarcot vallott az Elit-társadalom létrehozásával, aminek most mi kell, hogy viseljük a következményeit.

Minden egyes szavából csöpög a viszolygás és az árulás. És én ennek nagyon örülök. Annyi év után, miközben minden erejével igyekezett apánk kedvében járni, végre annak látja, ami. Ami volt. Paedyn arckifejezése tükrözi a királyét, mintha Kitt a viszolygásának minden cseppjét az ő arcába fröcsögte volna.

– Az Ilya jövőjére szőtt elképzelései nyomorúságosak voltak. Együgyűek. És azt akarta, hogy én is ezt az utat folytassam. – Megrázza a fejét, amikor visszaemlékszik azokra az időkre, amikor bármit megtett volna az apánkért. – Egy sekélyes ügy érdekében tönkretette volna a királyságot. A nagyság után ácsingózott, ám helyette csak a középszerűséget sikerült elérnie.

A szemöldököm elindul felfelé, mintha csak az egész testemen végigvonuló sokkhullám rántaná a magasba. Ez itt egészen biztosan nem az a testvér, akit alig pár hete hagytam itt. Valami megváltozott benne, és ennek a változásnak a gyökere valami egészen másban keresendő: egy olyan látszólag jelentéktelen dologban, mint a csalódás.

– Ezek szerint már nem óhajtod teljesíteni apád kívánságát? – kérdezi kétkedve Paedyn, jól ismerve Kitt hírnevét. Hiszen ő is tudja, hogy a bátyám egész életében másra sem törekedett, mint hogy elnyerje ennek az embernek a tetszését. Most meg egyetlen rendelkezésével lerendezi az elképzeléseit. A velünk szemben ülő királyra kapom a tekintetemet, akinek halvány mosoly játszik a szája szélén.

– Miért engedelmeskedjek valakinek, akinél sokkal nagyobb lehetek? Volt idő, amikor azt gondoltam, hogy apánk királyságunkkal kapcsolatos tervei érdemesek arra, hogy mindenáron hű legyek hozzájuk, de most már látom, hogy nem ez a helyzet.

Ezt nehéz mosolygás nélkül hallgatnom. Kitt végre kitört apánk fojtogató szorításából!

– Csak azért csinálod ezt az egészet, hogy megmentsd Ilyát. – Az Ezüst Megmentő nem kérdez, inkább csalódottan megállapít egy tényt.

Kitt az íróasztal felett összekulcsolja az ujjait.

– Azért teszem, hogy nagy királyság lehessünk.

– Akkor az egyesült királyság nem is érdekel? – kérdez vissza azonnal Paedyn.

– Nem ezért teszem, amit teszek. – A király higgadtan állja Pae faggatózását. – Egyesek számára ez lesz a kedvező végkifejlet, bár megmondom, engem nem érdekel, ha az Átlagosok visszafogadásával meggyengül-e az Elitek ereje. Már így is a Közönségesek teszik ki a népesség felét. De ezzel majd később foglalkozunk.

Visszafojtott lélegzettel kivárom, amíg Paedyn végiggondolja a hallottakat. És amikor áthajol az íróasztalon, én is közelebb húzódom Kitthez.

– Egész életemben egy szabad és egyesült Ilyáról álmodtam, és ha ez az egyetlen módja annak, hogy ez megvalósuljon, akkor legyen! – Aztán tétovábban folytatja: – De úgy tűnik, hogy az életem hátralévő részét azzal fogom tölteni, hogy megváltoztassam a véleményedet az Átlagosokról.

Kitt lehajtja a fejét.

– Minden megváltozott. És most én is azt kívánom, hogy a királyságban egység legyen.

A szívem vadul zakatol a mellkasomban. Paedynért és minden egyes másodpercért, amit talán soha nem tölthetünk együtt. Amikor azonban a szavak végre kibuggyannak a száján, azzal akár tőrt is döfhetett volna a hátamba, ahogy azt jó rég megígérte.

– Akkor feleségül megyek hozzád, Kitt. Hogy megóvjam ezt a királyságot önmagától.

6. FEJEZET

Paedyn

Ne felejtsd el kihúzni magadat! Ja, és igyekezz barátságosnak tűnni!

Elfintorodom a paraván takarásában, de csak azért, mert tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy Ellie nem láthatja.

– Barátságosnak?

Hallom a hangján, hogy vigyorog.

– Tudod, esetleg mosolyoghatnál egy kicsit. És talán ne bámuld olyan morcos képpel az udvar népét!

– De azt annyival jobban élvezem! – sóhajtok fel. Mert ez az igazság, és ennek számos oka van. Morcoskodni sokkal kevésbé fájdalmas. Az nem jár azzal az éles, égető érzéssel, mint amit a szájam sarkának felfelé görbítése okoz. A mosolyt elég korán a fájdalomhoz kötöttem, és nem érzek túl sok örömöt, ha mégis vigyorgásra kényszerülök.

Ujjaim fürgén végigsiklanak a nyakam oldalán futó hegen, és csak akkor állnak meg, amikor elérik a kulcscsontomat és az alatta lévő sebhelyet. A szétroncsolt bőr olyan, mint a Braille-írás, egy egész történetet mesél el. A király kardjának nyoma nemcsak a testembe, hanem az egész lényembe belevésődött.

– Minden rendben? – lép közelebb hozzám Ellie. – Na, hadd segítsek!

– Nem kell! – förmedek rá olyan nyersen, hogy még magamat is sikerül meglepnem vele.

A paraván túloldalán hosszú, elviselhetetlen csend a válasz, majd végül egy bátortalan „ó, rendben” üti meg a fülemet.

Mély lélegzetet veszek, már bánom, hogy így felcsattantam. De nem akarom, hogy meglássa a szétroncsolt bőrömet és a szívem fölé vésett „Á”-t. Kai az egyetlen, akinek valaha megmutattam a sebhelyemet, és ezen nem is szándékozom változtatni.

Ujjaim a ruhám elején végighúzódó apró gombok sorát babrálják. Halkan morgolódom, ám végül a legutolsót is sikerül begombolnom. Csak akkor mutatom meg magam az izgatottan tébláboló Ellie-nek, amikor gondosan megigazítottam a ruha szögletes nyakkivágását, hogy teljesen eltakarja a gyengeségem billogját.

– Ó, csodálatos! – Kissé tétován a hátam mögé lép. – Öhm, nem bánod, ha ezt megigazítom?

Nagyot nyelek, újra elszégyellem magam az előbbi felcsattanásért. Kényszeredett mosollyal kérek tőle bocsánatot.

– Nem, persze.

Fürgén igazgatja a ruhám pántját.

– Szerinted Adenának tetszene ez a ruha?

A kérdéstől megmerevedek. Ellie is abbahagyja a rángatást, amiből rájövök, igazából nem akarta hangosan kimondani a kérdést. De Adena halála óta most először nem érzem úgy a neve hallatán, mintha egy kést döftek volna a gyomromba. Nem, ezúttal emlékezni akarok rá. Magam előtt akarom őt látni, amint épp egy ruhát varr, vagy a napfényben fürdőzik. Azt akarom, hogy ott ragyogjon életem minden egyes másodpercében, amíg csak élek.

Belenézek a mellettem álló tükörbe, és szemügyre veszem a ruhát.

– A színét szépnek találná – válaszolok végül halkan. Ellie megkönnyebbült sóhajtása csiklandozza a nyakamat. – Azt mondaná, hogy ez a sötétkék kiemeli a szememet. De a Dögvészre, mindenáron próbálná átalakítani a szoknyát, hogy… Mit is szokott mondani? – Az anyagot bámulom, aztán elmosolyodom, amikor beugrik a keresett szó. – Hogy bujább legyen. Ezt a kifejezést használná.

Ellie halkan kuncogva mellém lép, hogy teljes egészében megszemlélhesse a ruhát.

– Igen, ez nagyon adenásan hangzik.

Izzadt tenyeremmel végigsimítok a szűk felsőrészen, kerülve a saját pillantásomat a tükörben.

– Gyere! – szól rám kedvesen Ellie. – Emeljük ki még egy kicsit ezt a kék szempárt!

A fésülködőasztalhoz kísér. Merev háttal leülök a párnázott ülésre. Nem telik bele sok idő, és a szempillám feketére festve, az arcom bepúderezve, a zúzódásaim eltüntetve. Ellie sötétvörösre keni az ajkamat, talán azért, hogy passzoljon az immáron örökre a kezemet borító vér színéhez…

A zavaros gondolataim által előhívott hasonlattól elakad a lélegzetem. Lesütöm a szememet, igyekszem elrejtőzni a saját tükörképem elől. Félek, hogy mit látnék. Vajon a megtört lány nézne vissza rám, vagy az áruló királyné, aki nemsokára lesz belőlem?

– Paedyn?

– Hm? – Ellie-re nézek, és látom, hogy kérdőn vizslat. – Elnézést, mondtál valamit?

Megnyugtatóan rám mosolyog.

– Igen. Azt kérdeztem, hogy milyen frizurát szeretnél.

– Öhm, csak hagyd így! – biccentek szórakozottan. – Ez eltakarja a sebhelyemet.

Újabb szomorú mosoly. Nem ez az első, amivel megajándékoz.

– Rendben. – Kicsit hátralép, és az arcomat fürkészi. – Egyszerűen…

Elhallgat, amitől elfog az aggodalom.

– Mi van? Ha nevetségesen festek, kérlek, mondd meg!

– Nem, nem, egyáltalán nem. – Végigmér. – Csak valahogy… Megkeményedtél.

Nem lepnek meg ezek a szavak. De a következők már igen.

– Igazából úgy nézel ki, mint egy igazi királyné.

A terebélyes asztal alatt megforgatom az ujjamon apám gyűrűjét, csak hogy eltereljem a figyelmemet a másikról, ami a gyűrűsujjamat díszíti.

Kényelmetlenül fészkelődöm a párnázott széken, tekintetem végigsiklik a fából készült asztallap felett. Látom, hogy máris szinte minden pillantás rám szegeződik. Felszegem kissé az állam, és rideg arckifejezést öltök, mert ez az egyetlen eszköz, amivel meg tudom védeni magam a vizsla tekintetektől.