részlet

Szerző: Csikós Attila
Borító: Szabó Imola Julianna

© Csikós Attila, 2022
© Cser Kiadó, Budapest, 2022

A szerző a kézirat megírásakor az NKA alkotói ösztöndíjában részesült.

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 699 5

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu
Elektronikus változat Ambrose Montanus

„Mindig ők az erősebbek, az apák, a Zoltánok, a vállalatok, az emberek.”

(Szerb Antal, Utas és holdvilág)

„Ahogy mondtam már, a foglalkozása mérnök; eléggé értelmiségi ahhoz, hogy érzékelje korunk politikai és társadalmi ellentmondásait, viszont nem eléggé értelmiségi ahhoz, hogy e problémákat igazán tudatosan élje meg, hogy a tudatosságnak köszönhetően biztosítsa személyiségének integritását azáltal, hogy a skizoid állapotot természetessé tegye, a kettősséget létmóddá.”

(Pier Paolo Pasolini, Olaj)

Aki nem jön sehonnan, sehova se megy.

A bűnös szándék nincs az ember arcára írva, nem látszik sem a testtartásából, sem abból, ahogy néz, beszél, sőt tette után is ugyanolyannak látná őt a nővére, a szomszédja, de még a felesége is, mint előtte, bármekkora is a vétek, amit elkövetett, csalt, gyilkolt vagy hazudott, a már bűnös és a még ártatlan morfológiailag ugyanolyan, ahogy ugyanolyan maradt a Fő tér is (pedig micsoda gyalázatos ügyek történtek itt az évtizedek alatt), ahol az öreg szürke templom körül mindig nedves volt a beton, pedig soha nem esett nagyon, sem sokat, de azt sem lehetett volna mondani, hogy alig, kicsit vagy éppen csak, mert eleredt, elállt, és mindig csak úgy ahogy esett, de állandóan, koszolva, nem tolakodóan, de huzamosabb időre sosem szünetelve, amilyen soha el nem múló, lelke sivár aszfaltjáról fel nem száradó volt benne a vágy, hogy valami apró bűnt kövessen el, egy kihágást, mely változást ígér az egyhangúságban, és borzongató gyönyört okoz, mint a tócsákon megremegő napsugár ősszel; egy könnyű vétket, ami csak kicsit koszos és éppen annyira bizonytalan kimenetelű, mint a permetező eső, mint egy könnyű kaland, ami miatt ide jött, ebbe a kicsit koszos, kicsit esős és bizonytalanságában is megnyugtató kisvárosba, ahol minden esős és esőtlen nap egyformán megkínozza az ember ízületeit, ahol az ablakpárkányról a port még a záporok sem mossák le, csak tócsákba gyűjti a koszt a víz, ahol végre nem törődnek vele, sem a reményeivel, sem azzal, hogy valamit felidézni, újraélni érkezett-e ide, bűnt elkövetni, vagy önmagát megjutalmazni annyi év hűség után, ahol rábízhatja magát az idomíthatatlan és szeszélyes időjárásra, mely a második emeleti szobáját felderítve a felhők közül kibukkanó nap fakósárga fényével lepte meg épp abban a pillanatban, amikor Anikó üzenete megérkezett. Azt írta, alig várja a találkozást.

I

Más körülmények között talán felderítette volna a pályaudvar melletti téren népdalokat éneklő kórus, de most csak akadályozták a tovább haladásban, pedig úgy érezte (Mindig úgy érzed, fiam, hogy elcseszed!), lekési a vonatot, mint általában már az utazás előtti estétől kezdve emiatt szorongott, és ébredéskor szabályos félelem járta át, kapkodva reggelizett, futott a busz után, trappolt és loholt amíg ki nem ért a Délibe, ahol ott állt az a kórus, és neki ki kellett kerülnie, át kellett vágnia a bámészkodók között, amitől idegrohamot kapott, egyébként is előre rettegett az utazástól mely, bár alig három óra, mégis taszítóan körülményesnek tűnt számára, akkor is, amikor még mindig magában bosszankodva, felült a 11.35-kor induló Claudius IC 26. kocsijába, és helyet foglalt a jelzett vagon 68-as ülésén, elhelyezkedett, és a kézitáskáját gondosan a maga melletti ülésre tette, hogy azt higgyék, foglalt, és kinyújtotta a lábát, és hátradőlt, és a pályaudvar mellett elhúzó, szirénázó konvojt látva arra gondolt, hogy mindjárt elindulnak, és kiszabadul ebből az istenverte városból, ahol egymást érik a kormányküldöttségek és a parádék, és az órájára pillantva látta, hogy még négy perc van hátra az indulásig, és addig akár megnézheti, hogy a felesége mit csomagolt az útra, elvégre azzal is telik az idő, és voltaképpen ehetne is, úgyis alig reggelizett, nem kell Kelenföldig várni mindenkinek, hogy a Fehérvárig tartó megszakítatlan és békés zakatolás eufóriájában tömje meg magát, és akkor a táska mélyére nyúlt, és ráfogott egy hűvös, megnyugtató csomagra, és az emlékek sztanioljából máris előkerült egész élete rántott húsos szendvicse.

Gyűlölte az egészet.

A hurcolkodást, a taxit, a rettegést minden állomáson, hogy mellé akarnak majd ülni, hogy odapakolnak, hogy a lábuktól nem tudja újra kinyújtani a lábát, hogy nincs büfékocsi, ott legalább kérhetne kávét, hogy az egyetlen jó, amiben bízhat, ami két percre kizökkenti a hétköznapi őrületből és egyúttal formálisan megerősíti a világban elfoglalt státusát, az a kalauz, akinek azt lehet mondani, hogy „jó napot”, „tessék” és „köszönöm”, és aki sem többet, sem kevesebbet nem mond, mint ami ilyenkor elvárható, csak, hogy „jó napot”, „tessék” és „köszönöm”, és ha viccel is, az se tolakodó, mert nyolc vagont kell bejárnia, pénteki nap lévén, a hazautazó pesti egyetemistákkal és az ingázókkal együtt több száz embernél kell még lecsekkolni a menetjegyet, nincs ideje hosszan prózázni a nyomorról.

Gyerekkorában szeretett vonattal utazni. Akkoriban sok mindent szeretett, amit ötvenévesen már megvetett és rühellt, de nem tudta eldönteni, hogy azért-e, mert akkor nem volt az életről semmi tapasztalata, vagy azért, mert bizonyos dolgokról, például egynémely könyvről, gesztusról és gondolatról kiderült, hogy eleve hamisak, vagy lejárt a szavatosságuk, mint egy rossz párizsinak. (A parizert egyébként a mai napig szereti.) Igaz az is, hogy a gyerekkor történelmen kívüli idő. Minden hihető és mindennek érvényessége van, még egy a Balaton vizén lebegő ócska, elhagyott strandlabdának is. Eszébe jutott az anyja húga, aki kilencvenéves, és semmitől sem fél jobban, mint a migránsoktól, mert ha jönnek, majd mindent elpusztítanak, ami az élet, az ő élete volt, amit szépnek és igaznak lát, és igaza van, holott a szavak némely korokban többet ártottak, mint az átvonuló seregek, és ezen korok némelyikét ő maga is megélte, elszenvedte, most mégsem lát nagyobb veszélyt, mint az átvonuló seregeket, a lebomló időben ez a bizonyossága maradt, meg a gyerekkor, a vízen messze lebegő gumilabda, az ígéret, amit most süllyedni lát az idegenség és a félelem vizében. Tulajdonképpen megértette az érzéseit, ezért nem is nagyon hozta szóba a politikát, ha meglátogatta, inkább szeretetteljesen bólogatott, miközben végighallgatta félelmeit. Az ember legyen elnéző, azzal, akit vagy amit szeret, a párizsi is jó, akkor is, ha régóta nem olyan („és már hús is alig van benne, fiam…”), mint amilyen harminc vagy negyven éve volt, amikor még ő is szerette a vonatozást.

A politika amúgy sem érdekelte, jobban mondva szeretett úgy tenni, mint akit nem foglalkoztatnak a napi ügyek, próbált is „középen” maradni, kellő távolságban lenni jobb és baloldaltól, nem belefolyni, s mérnökként hihető is maradt, amikor racionális, matematikai és statikai hasonlatokkal kerülte el, hogy letegye a garast, bár e vitákban leginkább a vita „fölött állónak” érezte magát, s általában ilyen helyzetekben, amikor kollegiális vagy baráti társaságában ideológiák és esztétikák csaptak össze, ő elegánsan, mondjuk a Fibonacci-számsorral és az aranymetszés szépségeivel hozakodott elő, mert nézete szerint az arányosítás és az algebrai logika nélkül lehetetlen a tébolyt helyesen értelmezni, anélkül elvész az ember a közhelyek, az indulatok és a fellángolások mocskában, mint egy célját vesztett szórólap választás után. Próbálta mederbe terelni a dolgokat, jóvá tenni mások gyalázatos elszólásait, s tulajdonképpen igyekezett jóban lenni mindenkivel. Kijelentései markánsnak tűntek, mégsem csapódtak egyik szélsőség felé sem soha, körültekintő és alapos volt, ám a mérlegelést és méricskélést néha túlzásba vitte, „túlkomplikálta a szitut”, egy rózsadombi tetőteraszon eltöltött felejthetetlen estén, a cigánykérdésről elmondott véleményében például a „viszont”, a „habár”, az „ámde, ugyanakkor” voltak kedvenc kötőszavai, s nem mintha egy ilyen huzatos témában ne lenne nehéz koherens állítást megfogalmazni, ő egyik állítását a másikkal tagadta, s oly ellentmondásosan nyilatkozott, a kérdéskör minden kiterjedésére, nyúlványára, félmondatára, kinövésére tekintettel beszélt, amit egyszerűen már nem foghat be emberi elme, s így, ahogy általában mindig, akkor is alulmaradt a többiekkel szemben, bárhogy is nyilatkozott a témában egyikük vagy másikuk. Ez nagyon zavarta. („Most akkor mi is a véleményed cigányügyben vagy a migránsokról?” Nem tudta volna feketén-fehéren megmondani.) Fájt, hogy érthetetlen maradt. Hogy egykori évfolyamtársai, akikkel minden Műegyetem körüli kocsmában berúgtak annak idején, most értetlenül és kissé lenézően bámulnak rá aranykeretes szemüvegük mögül, minduntalan félbeszakítják, lehurrogják, és kioktatóan elhadarják saját, kissé szögletes, de kétségkívül világos véleményüket. Az ilyen esetek után szégyellte magát, dühös és elkeseredett volt, de pár nap múlva, lecsillapodva inkább elhatározta, hogy azontúl valóban kívül marad minden vitán. Aggályos aprólékossága, túlzó részletessége szembement a divatos minimalizmussal. Épületei némelyike is sokszorosan összetett mondatként lebegett, tele utalásokkal, tagmondatokkal és olyan mérnöki megoldásokkal, mint az „ebből következik tehát”, a „magától értetődően”, és „a mindezek ellenére” vagy a „tulajdonképpen”. A meg nem értettség érzése gyerekkora óta kísérte, s lehet mondani, hogy hozzászokott, katona apja fegyelemre nevelte s arra, hogy a fájdalmat tűrni kell, így sértettséget sem érzett, vereségeit, kudarcait szomorúan, de megadóan, talán koravén belátással viselte, s csendes mártíriumában inkább annak a bizonyítékát látta, hogy mindezeknek valóban felette áll. Ez a viselkedés, a megbocsátás, a megértés és a mindenbe belenyugvó ember csöndes alázata egyszerre volt alkati dolog, lelki kényszer és a túlélés stratégiája, nagy néha ügyesen alkalmazható pszichológiai eszköz, ami meglepte és összezavarta vitapartnerét. Szándékaiban sosem volt alattomos vagy manipulatív, jobbára egyenes és őszinte maradt, ezzel szemben a környezetében levők mindig visszaéltek jámborságával, megegyezésre törekvő személyiségével, lojalitásával. Lenyomták, ahogy mondani szokták. Nem, hogy kitűnt volna különös világlátásával a többiek közül, inkább együgyűnek tűnt, egy ambíciók nélküli kérődzőnek, az átlagosba szürkült, elmerült a langyosban, a semmilyenben, és többen tartották szerencsés hülyének vagy tehetségtelen mázlistának, aki áttetsző általánosságokban beszél, mint izgalmas, érdekes figurának, aki a többiekétől eltérő véleményét, ha körülményesen is, de mindenképpen imponáló eleganciával és részletességgel fogalmazza meg. Nem. Ő néha kifejezettem fárasztó volt. (Az a hajszál nem a zsenit és az őrültet választja el, hanem a nagyszerűt és a semmilyent, bébi!) A vágy, hogy mondataiban vagy épületeiben egészen pontosan fogalmazza meg magát, néha olyan erős volt, hogy észre sem vette, hogy nem a lényegről beszél, sőt, küszködésében, hogy összefésülje a számtalan meglátást, felvetést, lehetőséget, tulajdonképpen nem beszél semmiről. A megrendelők viszont kedvelték, épp azért, mert tisztelettudó volt, jól nevelt, végtelenül csöndes és mindig meggyőzhető, ráadásul bizonyos ötletei egész életképesek voltak, és mert mindig ügyelt rá, hogy soha senkivel ne rúgja össze a port.

Tartalom

I

II

III

Köszönetnyilvánítás

Ajánló

A szerző eddig megjelent könyvei

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License