Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Robert J. Sawyer

The Oppenheimer Alternative

Red Deer Press, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Szaklektor:

Ropolyi László

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 127 3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020 by Robert J. Sawyer

© Hungarian translation 2023, Szente Mihály

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Alisha Souillet-nek, aki jobb könyvvé tette ezt a könyvet, engem pedig jobb emberré.

SZEREPLŐK

Luis Alvarez (1911–1988): amerikai fizikus, 1968-ban megkapta a fizikai Nobel-díjat.

Sztyepan Zaharovics Apreszjan (1914–1990): orosz diplomata és kém, a San Franciscó-i szovjet konzulátuson dolgozó konzulhelyettes.

Kenneth Bainbridge (1904–1996): amerikai fizikus, a Manhattan-terven belüli Trinity-teszt igazgatója.

Hans Bethe (1906–2005): német származású amerikai fizikus, 1967-ben Nobel-díjat kapott.

Patrick Blackett (1897–1974): brit fizikus; Robert Oppenheimer mentora a Cavendish Laboratóriumban; 1948-ban Nobel-díjat kapott.

Niels Bohr (1885–1962): dán fizikus, 1922-ben Nobel-díjat kapott.

Vannevar Bush (1890–1974): Az Egyesült Államok Tudományos Kutatási és Fejlesztési Hivatalának vezetője.

James F. Byrnes (1882–1972): Harry S. Truman elnöksége alatt külügyminiszter

Barbara Chevalier (1907–2003): Haakon Chevalier első felesége

Haakon Chevalier (1901–1985): Robert Oppenheimer barátja, francia irodalmat tanított a Kaliforniai Egyetemen, Berkeley-ben; később tolmácsként dolgozott a nürnbergi per folyamán.

Robert Christy (1916–2012): kanadai származású fizikus

Arthur Holly Compton (1892–1962): amerikai fizikus; 1927-ben Nobel-díjat kapott.

Edward Condon (1902–1974): amerikai fizikus

Watson Davis (1896–1967): a Science Service szerkesztője

Peer de Silva (1917–1978): a Manhattan-terv biztonsági tisztje

Walter Dornberger vezérőrnagy (1895–1980): a német V–2 rakétaprogram katonai parancsnoka

Helen Dukas (1896–1982): Einstein titkárnője

Freeman Dyson (1923–2020): brit születésű amerikai fizikus

Albert Einstein (1879–1955): Németországban született svájci/amerikai fizikus, 1921-ben Nobel-díjat kapott.

George C. Eltenton (1905–1991): brit vegyészmérnök (legalábbis akkor ezt gondolták róla, valójában fizikus volt) a Shell Developmentnél, ő környékezte meg Haakon Chevalier-t Oroszország nevében.

Ward V. Evans (1880–1957): az 1954-es Atomenergia Bizottság biztonsági testületének tagja

Enrico Fermi (1901–1954): olasz származású amerikai fizikus; 1938-ban Nobel-díjat kapott. 1942-ben, a Chicagói Egyetemen megvalósította az első ellenőrzött nukleáris láncreakciót.

Richard Feynman (1918–1988): amerikai fizikus; 1965-ban Nobel-díjat kapott.

Lloyd K. Garrison (1987–1991): amerikai ügyvéd, ő képviselte Oppenheimert az 1954-es Atomenergia Bizottság biztonsági testülete előtt.

Kurt Gödel (1906–1978): osztrák születésű amerikai, logikával foglalkozó tudós

Gordon Gray (1909–1982): az 1954-es Atomenergia Bizottság biztonsági testületének elnöke

Leslie R. Grooves tábornok (1896–1970): a Manhattan-terv vezetője

Bourke Hickenlooper (1896–1971): szenátor, a Közös Atomenergia Bizottság volt elnöke

Verna Hobson (1923–2004): Robert Oppenheimer titkárnője a Felsőbbfokú Tanulmányok Intézetében

J. Edgar Hoover (1895–1972): az FBI igazgatója

Dieter Huzel (1912–1994): német rakétatervező, Wernher von Braun munkatársa.

Lyall Johnson hadnagy (1914–2006): amerikai kémelhárító tiszt a Kaliforniai Egyetemen, Berkeley-ben.

Lyndon B. Johnson: (1908–1973): Az USA 36. elnöke, hivatali időszaka: 1963. november 22. – 1969. január 20.

George Kistiakowsky (1900–1982): ukrán-amerikai kémikus, a robbanóanyag-csoport vezetője Los Alamosban.

Anne Wilson Marks (1924–2006): Robert Oppenheimer titkárnője Los Alamosban

Herbert Marks (1907–1960): Robert Oppenheimer ügyvédje (és Anne férje)

Dr. Kenneth Nichols alezredes, később vezérőrnagy (1907–2000): Groves tábornok segédtisztje, később az Atomenergia Bizottság általános igazgatója.

J. Robert Oppenheimer (1904–2000): amerikai fizikus, a Manhattan-terv Los Alamos helyszínének tudományos igazgatója, a Felsőbbfokú Tanulmányok Intézetének igazgatója.

Katherine „Kitty” Oppenheimer (1910–1972): német-amerikai botanikus, Robert Oppenheimer felesége.

Katherine „Tyke” Oppenheimer (1944–1977): Robert és Kitty kisebbik gyermeke, idősebb korában „Toni”-nak szólították.

Peter Oppenheimer (1941– ): Robert és Kitty nagyobbik gyermeke

William S. „Deak” Parsons (1900–1953): Az Oppenheimer vezette Los Alamos-i laboratórium társigazgatója, az Enola Gay fegyvermérnöke. A háború után ellentengernagyi rangot kapott.

Boris Pash (1900–1995): amerikai katonai hírszerző tiszt; a Németországban végrehajtott Alsos küldetés parancsnoka.

Isidor Isaac Rabi (1898–1988): osztrák születésű amerikai fizikus; 1944-ben elnyerte a Nobel-díjat.

Roger Robb (1907–1985): az Atomenergia Bizottság jogtanácsosa

C. Arthur Rolander, Jr. (1920–2017): előbb az Atomenergia Bizottság biztonsági igazgatóhelyettese, később a General Atomic elnökhelyettese.

Robert „Rob” Serber (1909–1997): amerikai fizikus, Robert Oppenheimer munkatársa.

Robert Sproul (1891–1975): a Kaliforniai Egyetem Berkeley kampuszának rektora

Henry L. Stimson (1867–1950): hadügyminiszter mindkét világháború alatt

Lewis L. Strauss [„Straws”] (1986–1974): az Atomenergia Bizottság elnöke

Szilárd Leó (1898–1964): magyar származású fizikus

Dr. Jean Tatlock (1914–1944): Az Amerikai Kommunista Párt tagja, Robert Oppenheimer szeretője.

Ted Taylor (1925–2004): mexikói születésű amerikai fizikus, aki dolgozott Los Alamosban, később az Orion-tervet vezette.

Teller Ede (1908–2003): magyar származású fizikus, gyakran nevezik a „hidrogénbomba atyjá”-nak.

Charles Tobey (1880–1953): amerikai szenátor

Harry S. Truman (1884–1972): az Egyesült Államok 33. elnöke. Hivatali időszak: 1945. április 12. – 1953. január 20.

Harold Urey (1893–1981): amerikai fizikai-kémikus; 1934-ben Nobel-díjat kapott.

Joseph Volpe (1914–2002): az Atomenergia Bizottság jogtanácsosa

Magnus von Braun (1919–2003): Wernher von Braun öccse

Wernher von Braun (1912–1977): német rakétamérnök

Neumann János (1903–1957): magyar születésű amerikai matematikus

Henry A. Wallace (1888–1965): az Egyesült Államok alelnöke Harry S. Truman elnöki időszakában

A SZERZŐ JEGYZETE

Ennek a regénynek az összes szereplője valós személy volt, és Peter Oppenheimer kivételével már nincsenek közöttünk. A Manhattan-terv és az Orion-terv valóban létezett, ahogyan itt le van írva, és a Felsőbbfokú Tanulmányok Intézete manapság is működik.

A fejezetek elején szereplő idézetek, valamint a regény egyes párbeszédei a szereplők emlékirataiból, hivatalos leiratokból, törvénytelenül készült felvételekből és hasonló forrásokból származnak, vagyis valóban elhangzottak.

„Erről szólnak a regények. Egy drámai pillanatról, az ember történelméről, arról, hogy mi késztette cselekvésre, mit tett, és miféle személyiség volt. Ez az, amit önök valójában csinálnak. Egy ember életét írják.”

(I. I. Rabi, Robert Oppenheimer biztonsági meghallgatásán)

PROLÓGUS

Miféle szánalmas szavakkal összegezhetnénk J. Robert Oppenheimer életét, mielőtt a vízbe ejtjük a hamvait tartalmazó urnát?

Zengjünk cikornyás beszédet a koraérett gyerekről, aki alig tizenkét évesen előadást tartott a tiszteletre méltó New York Ásványtani Klubnak? Netán értekezzünk arról, hogyan szerzett hírnevet, mint „az atombomba atyja” 1945-ben, aztán panaszkodjunk a McCarthy-korszakban történt boszorkányüldözésére, amikor is megpróbálták megfosztani Oppenheimert a személyi biztonsági tanúsítványától? Esetleg ejthetnénk néhány szót arról, hogy egy darabig ő vezette a kolostorszerű Felsőbbfokú Tanulmányok Intézetét Princetonban.

A végén Kitty Oppenheimer, a megrögzött alkoholista, akinek Robert a negyedik – bár a leghosszabb ideig hivatalban lévő – férje volt, egy szót sem szólt, közben súlyos esőcseppek záporoztak az égből. A motorcsónakban állt, amellyel ő, huszonkét éves lányuk, valamint két barátjuk kihajóztak Oppenheimer tengerparti házától a Hawksnest-öbölbe, 1967 februárjának ezen a szürke délutánján. Pár másodpercig a korlát felett tartotta az urnát, és csak aztán engedte el.

Az urna meglepő módon nem süllyedt el azonnal. Ott lebegett a csónak mellett, mintha üres lett volna, és maguk a hullámok zengtek a benne lévő fizikusról egy utolsó, csobogó dicshimnuszt, mialatt lassan megtelt vízzel, és a folyton mozgó felszín alá merült.

1. fejezet

„El kell mondanom valamit Oppie-ról: körülbelül öt évvel ezelőtt belső válságon ment át, ami megváltoztatta a személyiségét. Arról beszélek, hogy amikor megismertem őt Berkeley-ben, romantikus, radikálisan bohém egyéniség volt, egy ízig-vérig tudós...”

(Robert R. Wilson, amerikai fizikus)

– Balszerencsét hozol nekem – jelentette ki Haakon Chevalier. – Remélem, ezt te is tudod.

Robert Oppenheimer a barátjára nézett, aki közvetlenül mellette ült a piros-zöld kanapén, míg körülöttük javában zajlott a parti. Oppie éppen ellenkezőleg érzett: Hoke csakis szerencsét hozott neki, többek között azzal, hogy bejuttatta ebbe a Shasta Road mentén álló, szokatlan panzióféleségbe.

– Valóban? – kérdezte szórakozottan.

– Abszolút. Ha nélküled megyek valahová, engem tartanak a vonzó férfinak.

Oppenheimer erre halkan kuncogott egyet. A nála három évvel idősebb Chevalier nemrég töltötte be a harmincnégyet, és a vezetéknevéhez méltó módon délceg termete, hosszúkás, markáns arca, egymástól távol ülő szeme és pompadour stílusban hátrasimított, homokszőke haja révén tényleg úgy nézett ki, mint egy filmsztár.

Oppie tudta magáról, hogy a barátjához képest elég vékony, magas teste szögletes, míg erős szálú, fekete haja vad nimbuszként lebeg a feje körül. Ha mindez nem lett volna elég, kiforduló lábfeje miatt furcsán lépkedett – az egyik barátja azt mondta erre, hogy úgy megy, mintha állandóan előrezuhanna, mintha állandóan belevetné magát a jövőbe.

– Látod azt a nőt? – folytatta Hoke, alig láthatóan biccentve. – Egyszer sem nézett rám, mióta megérkeztünk, de rád… – Felháborodást színlelve csóválta a fejét, és hozzátette: – Az az átkozott szemed, én mondom neked, két kibaszott opál!

Oppie hozzászokott a halványkék szemére tett bókokhoz. Gyakran hallotta, hogy „áttetszőnek” nevezik, vagy azt mondják rá: „magától világít”, de ez a metafora újdonságot jelentett a számára. Elmosolyodott, ismét a szóban forgó hölgy felé fordult, és…

És, te jó ég, biztosra vette, hogy látta már ezt a szép arcot. De hol?

– Hűha… – suttogta halkan.

– Bizony, hűha – értett egyet Hoke. – És állandóan téged néz. Oda kéne menned hozzá, hogy bemutatkozz.

– Nos… ööö…

– Ó, Szent Péter szerelmére! Robert, menj már oda! Te az univerzum rejtélyeit tanulmányozod. Azokhoz képest a lányok kifejezetten egyszerűek.

Hoke francia irodalmat tanított a Kaliforniai Egyetem Berkeley kampuszán; Oppie fizikaprofesszorként dolgozott ugyanott. Általában az ennyire különböző tanszékek tagjainak kevés közük volt egymáshoz, de Oppie imádta a francia költészetet, és ők ketten nagy barátok lettek. Hoke rendelkezett egy komoly előnnyel is: számtalan női hallgató nyüzsgött körülötte – mi több, az egyiket feleségül is vette –, míg Robert köreiben alig akadtak nők.

– Gyerünk! – vezényelt ismét Hoke. – Hadd meséljek egy jó történetet Barbnak, amikor hazaérek! Menj oda, és próbálj szerencsét!

Szerencse. Einstein azt mondta, hogy Isten nem szerencsejátékos, nem kockázik a világmindenséggel – de hát Isten minden bizonnyal nem is égett a vágytól, hogy ágyba bújjon valakivel.

– Jól van már! – dörmögte Oppie, azzal felállt a kanapéról. Természetesen nem mehetett csak úgy oda egy idegen nőhöz, hogy megismerkedjen vele, de Mary Ellen, a panzió tulajdonosa hirtelen odatáncolt hozzá abban a padlót seprő, batikolt ruhájában. A hölgy gyakran rendezett különféle mulatságokat, és gyakran azért, hogy pénzt gyűjtsön valamilyen célra. Ezt a spanyolországi köztársaságiak támogatására szervezték – vagy talán a spanyol nacionalistákéra? De akárkik voltak is a derék fickók, Oppie a fánkok és az italok miatt jött le a szobájából, nem pedig az ügy miatt.

– Á, Mary Ellen, arra gondoltam, hogy talán…

– Jaj, Robert, annyira jó, hogy végre kihúzta az orrát a könyveiből, és csatlakozott hozzánk. Nézd csak, hiszen önnek üres a pohara! Engedje meg…

– Nem, nem, arra semmi szükség. De ha megtenné… – Oppie nem fejezte be a mondatot, csak erőtlen kézmozdulattal intett egyet a kandalló közelében ülő, dús keblű, fiatal nő felé.

– Á! Igen, hát persze! – vágta rá Mary Ellen, és széles vigyorra húzta a száját. Azonnal kézen fogta Oppie-t, és átvontatta a vendégekkel teli helyiségen. – Jean! – mondta aztán, és miután a nő felnézett, tovább beszélt: – Íme, a legjobb bérlőm! Ó, csitt legyen, Fred, tudja, hogy magát is szeretem! Na szóval, ő Robert. Fizikát tanít. Robert, ő Jean, és orvosnak tanul. – Mary Ellennek sikerült elővarázsolnia a semmiből egy art deco széket, és ráültette Robertet úgy, hogy szembe került Jeannel. – Most pedig, hadd hozzak magának egy italt!

– Szóval, orvosnak tanul – jegyezte meg Oppie lenyűgözve, és rámosolygott Jeanre.

– Igen. Egészen pontosan pszichiáternek – felelte Jean. A hangja barátságosnak és kellemesnek bizonyult. És valóban, ahogyan azt Oppie már a szoba másik végéből észrevette, a nő gyönyörű volt, és ebből a közelségből még szebbnek tűnt. – Tudja, Freud egészen megigézett. Ismeri a munkásságát?

Nocsak, nocsak… nézd már azt a kockát! – gondolta Oppenheimer derűsen. – Hatos, pedig milyen kevés volt az esélye!

– Igen, ismerem. Mi több, személyesen ismerem Ernest Jonest.

– Te jó ég! – hüledezett Jean. – Tényleg?

– Bizony! Akkor találkoztunk, amikor Cambridge-ben jártam, 1926-ban – közölte Oppie.

Jones – Freud jóbarátja – volt az első angol, aki pszichoanalízist alkalmazott, és az eljárás legfőbb támogatója lett az angolszász világban.

– Meséljen… te jó isten, mindent meséljen el róla!

Ebben a pillanatban ismét felbukkant Mary Ellen, adott Oppie-nak egy bourbont, ezzel egy időben rákacsintott, majd ment a dolgára.

– Szóval… Jones a Harley Streeten praktizált… – kezdte Oppie, aztán, mialatt beszélt, tovább tanulmányozta a nő sima, klasszikusan szép arcát, feltűnő, zöld szemét, aminek láttán az jutott eszébe, hogy íme, két smaragd az ő két opáljához. Jean rövidre vágva hordta fekete haját, és az állába apró gödröcske mélyedt. Oppie úgy becsülte, hogy a nő valószínűleg egy évtizeddel fiatalabb nála.

Majdnem egy órán át beszélgettek, zökkenőmentesen és gyakran váltottak át egyik témáról a másikra. Oppenheimert megigézte a nő kísértetiesen ismerős szépsége, és az az éles esze, bár Jean szeszélyesnek is bizonyult. Az egyik pillanatban eleven és hangos volt, a következőben sebezhető és szomorú. Erős háttérzaj vette körül őket – valaki elszántan verte a zongorát, vagy tucatnyi beszélgetés zajlott körülöttük, poharak csilingeltek –, de Oppie éberen figyelte Jeant, bár egyszer kénytelen volt feltartani a kezét, hogy közbeszólhasson.

– A családom Massachusettsből költözött ide – mondta éppen Jean –, még a nagy csattanás előtt...

– Balesete volt?

Jean értetlenül nézett, és azt felelte:

– Nem, a részvénypiac összeomlásáról beszélek.

Oppie lassan ingatta a fejét jobbra-balra.

– Az 1929-es összeomlásról – tette hozzá Jean. – A nagy gazdasági válság kezdetéről.

– Ó... á... igen. Igen, hát persze.

– Fogalma sincs róla, igaz? – kérdezte Jean szemlátomást elképedten. – Hol járt maga? – Oppenheimer azt kívánta, bárcsak hozzátenné a nő, hogy „Miért nem találkoztunk?”, ám Jean ezzel a megjegyzéssel fejezte be: – Gazdag családba született, igaz?

– Hát... szóval... igen, apámnak jól mentek a dolgai – ismerte el Oppenheimer, és mintha ezzel magyarázattal szolgálhatott volna a tájékozatlanságára, sietve hozzátette: – Tudja, ő főleg művészeti alkotásokba fektette a pénzét, nem részvényekbe.

Jean megint oldalra döntötte a fejét, és ekkor a porcelán asztali lámpa fénye pont úgy esett rá, és Oppenheimer hirtelen rájött, hogy hol látta már ezt az arcot. A kedvenc könyvében, a Baudelaire verseit tartalmazó, Les Fleurs du Mal című kötetben. Jean az arca formája, ívei és az orra hossza révén hihetetlenül hasonlított ahhoz a nőhöz, aki Baudelaire lélegzetelállító „Une Martyre” című költeményének illusztrációján szerepelt, a káprázatos 1917-es kiadásban. Oppie a homlokát ráncolva kiűzte a fejéből a gondolatot. A rézkarc megrázó esetet örökített meg: a nő feje le volt vágva, vagyis azt a szépséget megölték élete virágában, míg idősebb szerelme a világban utazgatott.

Az estély a végéhez közeledett, és Oppie négy itallal a gyomrában készen állt, hogy randevúra hívja az ifjú hölgyet.

– Szóval, Miss... – kezdte bizonytalanul.

– Tatlock – közölte Jean, és a pattogós szótagok úgy érték Oppie-t, mint egy-egy apró lövedék.

– Ön... John Tatlock rokona talán?

– Igen, a lánya vagyok.

– John Tatlocké? Aki középkori irodalmat tanít a Berkeley-n?

– Igen, de miért kérdi? Ismeri talán?

Ó, igen – gondolta Oppie. John Strong Perry Tatlock elsősorban Geoffrey Chaucer szakértője volt, továbbá megtermett, feltűnő jelenség az össztanszéki gyűléseken, akinek erős hangját gyakran lehetett hallani a Tanszék Klub ebédlőjében – és dühödt antiszemita is. Ami a Berkeley-n nem számított szokatlannak; amikor Robert megpróbált munkát szerezni ott Bob Serbernek, az egyik hallgatójának, a fizika tanszék vezetője nyíltan megmondta, hogy az ő tanszékén már van egy zsidó, és ennyi éppen elég. De akkor is... a pokolba!

– Á... – nyögte ki Oppie, és a gyomra görcsbe rándult; az imént nem említette a saját családnevét. Felállt a menő székről, és elszomorodva annyit mondott még: – Örülök, hogy megismerhettem.

Azzal elindult a fenti, magányos szobájához vezető lépcső felé.

* * *

Jean megjelent Mary Ellen következő partiján, és az azt követőn is, és mindkét alkalommal ugyanolyan szépnek és vonzónak bizonyult. Oppie végül úgy döntött, hogy pokolba az apa előítéleteivel, és összeszedte a bátorságát annyira, hogy elhívja vacsorázni a nőt.

– Hová szeretne menni? – kérdezte Jean, mire Oppie ismét elbizonytalanodott. Ez azt jelenti, hogy Jean mindenképpen elfogadja a meghívást, vagy elvárja tőle, hogy megnevezzen egy kellően menő helyet? – Szóval... ööö... izé...

– Ó, nem számít! – szólt közbe Jean. – Szereti a fűszeres ételeket?

– Igen, nagyon!

– Van egy étterem odaát, San Franciscóban, a Xochimilco Café. Ismeri?

Oppie a fejét rázta.

– Nem baj. Akkor az lesz a törzshelyünk. Szombat este? Vagy... vagy maga...? – mondta Jean, és Oppie rájött, hogy ez az utóbbi kérdés az ő zsidósága miatt került elő.

– Semmi gond, a szombat tökéletes lesz – bökte ki félszegen.

És valóban az lett. Az étterem, aminek a neve jobban illett volna a Délnyugathoz, amit Oppie annyira imádott fiatalon, mint Észak-Kaliforniához, ahol manapság élt, valóságos lebujnak bizonyult. Nem mintha fontos lett volna. Jean jól sejtette, hogy a pénz nem számít Oppie-nak – örömmel elvitte volna a nőt a rakpart legdrágább, tengeri ételekkel szolgáló éttermébe is. Ám a boksz, amit találtak maguknak, tökéletesen megfelelt a meghitt beszélgetéshez, a carne adovada kellemesen pikáns volt, a tequila pedig erős, és bőséges mennyiségben állt a rendelkezésükre.

Oppie megtudta, hogy Jean a Kommunista Párt tagja, és rendszeresen ír annak újságjába, a The Western Workerbe. Amikor az elnyomott népről és a szabadságért vívott harcról beszélt – ezek megszokott témáknak számítottak a Berkeley kampuszon, bár Oppie háttérzajnak minősítette ezeket a beszélgetéseket, és valamennyit kirekesztette a tudatából –, most azon kapta magát, hogy éberen figyel, bólogat, és állandóan közbeszól, hogy „Igen, igen, igen!”

Azon az éjszakán hazakísérte a nőt. Alig egyutcányit sétáltak, amikor Jean felé nyúlt, és megfogta a kezét. Amikor megérkeztek a kicsi épülethez, amelyben Jean lakott, dzsessz szűrődött ki az egyik szomszéd ablakán. Jean azt mondta rá, hogy ez Benny Goodman legújabb száma, a „The Glory of Love”. Oppie ekkor magához húzta Jeant, és megcsókolta. Lassan és gyengéden kezdte, de amikor megérezte, hogy Jean kedvezően reagál, sokkal mámorosabb és szenvedélyesebb lett.

Onnantól kezdve rendszeresen találkoztak. Néhány évvel korábban Oppie tartott egy Csillagok és atommagok című előadást a Kaliforniai Műszaki Egyetem csillagászklubjában. A legnagyobb és a legkisebb objektumokat tanulmányozta, ám amíg nem ismerte meg Jeant, nem látta maga körül az emberek világát.

De nem kellett hozzá sok idő, és megismerte a sötétséget, ami folyton Jean belső fényének nyomában járt – a hangulatingadozásokat, a rémálmokat. Jean valóságos kiméra volt, angyal és démon egy testben, egy leendő pszichiáter, aki túl régen kereste fel a saját pszichiáterét. Mindezek ellenére Oppie beleszeretett, és Jean, a maga pozitív vagy negatív, de mindenképpen erős érzéseivel, amelyek hol felemelték, hol a mélybe taszították, talán még jobban szerette Oppenheimert.

Alig néhány hónappal később eljegyezték egymást... aztán, zavarba ejtő módon, Jean felbontotta az eljegyzést.

– Még nem állok készen – mondta, és azt is: – Túl hamar jött.

Ám továbbra is randevúztak, és végül Oppie összeszedte a bátorságát, és másodszorra is megkérte a nő kezét. Jean igent mondott, de pár héttel később ismét meggondolta magát. Azt állította, hogy szereti Oppie-t, de azt is mondta neki, hogy többet és jobbat érdemel, és Oppenheimer hiába tiltakozott, hiába vitatkozott vele, nem tudta megingatni. A megtört szívű Robert elkezdett más nőkkel találkozgatni, többek kötött Kittyvel, az apró termetű szépséggel, a csábos boszival, a tapasztalt lovassal, aki a látszat szerint képes volt betörni bármelyik csődört. Oppie nem csekély meglepődésére Kitty hamarosan teherbe esett. És ekkor megtette azt, amit a tisztesség – és a kötelesség – diktált: feleségül vette Kittyt.

De az elragadó, keserédes Jean Tatlock lett az, és nem pedig Kitty, akit Oppie mindörökre a szívébe és az elméjébe zárt, ő volt az a lélektárs, akit nem kaphatott meg.

2. fejezet

Hat évvel később, 1942

„Kérdés: Ki az optimista? Válasz: az, aki azt hiszi, hogy a jövő bizonytalan.”

(Szilárd Leó)

Szilárd Leót, a negyvennégy éves korában is kerubszerű tudóst előre figyelmeztették erre a látogatásra. Leslie Groves tábornok érkezett a Metallurgiai Laboratóriumba – ezt a jellegtelen fedőnevet adták a Chicagói Egyetemen belül működő intézménynek, amelynek kutatói az uránium és plutónium nevezetű hasadóanyagokat tanulmányozták. A férfi, aki pár nappal korábban még csak ezredesi rendfokozatban szolgált, a jelek szerint előléptetésben részesült azzal párhuzamosan, hogy kinevezték – mi az ördög is most a bomba kifejlesztését célzó munkálatok összefoglaló neve? Á, igen: a Manhattan Mérnöki Kerület. Igen, ennek lett a vezetője Groves.

Leó gyanította, hogy hamarosan ő maga is kap valamilyen obskúrus fedőnevet. Ha rajta múlt volna, ez úgy hangzott volna: „az egyes számú marslakó”. Enrico Fermi, aki hitt abban, hogy az univerzumban hemzsegnek az értelmes lények, egy alkalommal megkérte Leót, magyarázza már meg, miért nem keresték még fel a Földet ezek a fejlett teremtmények, akiket általános kifejezés híján Enrico „marslakók”-nak nevezett. Leó pedig azzal vágott vissza: „Ó de hát itt vagyunk, csak magyaroknak nevezzük magunkat.”

Szilárd másokra is beceneveket aggatott, de ezek többségéről nem beszélt. Az ő Trude nevű, nála tucat évvel fiatalabb, félig barátnője, félig plátói szerelme a „Kind” nevet kapta, ami németül „gyermek”-et jelent. Wigner Jenő, a másik marslakó a hosszúkás fejformájának köszönhetően Ananászfej lett. És miután ez a tábornok valósággal berobbant az ő Eckart Hallban lévő előadótermébe, magában Bumbinak nevezte, részben a kövér testalkata, részben a bumburnyák modora miatt. Leó persze nem hibáztatott senkit, amiért elhízott; ő maga is imádta a tésztaféléket és a sűrű, gazdag szószokat, és ennek következtében, ahogyan azért Trude időről időre lehordta a maga gyengéd módján, szépen kikerekedett. De úgy tartotta, hogy a ruhának illeszkednie kell a viselőjéhez, az ég szerelmére, márpedig ennek a nagyhangú pribéknek a zubbonya legalább egy számmal kisebb volt a kelleténél. A tábornokot és a segédtisztjét Arthur Holly Compton, a laboratórium hegyes állú igazgatója hozta el, hogy meglátogassa a csoportot, a Met Labor tizenöt legtapasztaltabb tudósát. A tágas és fényűző eladóterem falai mentén üvegajtóval felszerelt, beépített könyvszekrények sorakoztak, közöttük gesztenyebarna bőrkanapék álltak, és volt idebent két tábla is, az egyik a falra szerelve, a másikat pedig kerekes állványra rögzítették, és ide-oda lehetett gurítani. A terem közepét elfoglaló mahagóni asztalt papírok, szamárfüles naplók és kávéscsészék borították. A harminckét éves, nyurga és fürge Luis Alvarez a tábornok gyorsan záporozó kérdéseire adandó válasz gyanánt elkezdett egyenleteket írni a rögzített táblára, de a tökfej nem átallotta félbeszakítani:

– Egy pillanat, fiatalember! A harmadik egyenletben eredetileg mínusz öt a tízes szám hatványkitevője, de a következő sorban varázslatos módon mínusz hatra változott.

– Ó, igen, igen – hadarta Alvarez félénken, közben a hüvelykujjával letörölte a téves számot, és felírta a helyeset. – Megcsúszott a krétám.

– Ami felvet egy kérdést – mondta Groves az egész csoportnak. – A munka elvégzéséhez kellő hasadóanyag mennyiségére vonatkozó becslésük… mennyiben tekinthető pontosnak?

Leó, aki az imént lerúgta a cipőjét, és most egy üres széken pihentette a lábát, megvonta a vállát, és azt felelte:

– Tízes együtthatón belül vagyunk.

– Tízes együtthatón belül? – fakadt ki ingerülten Groves. – Ez őrültség! Ez olyan, mintha azt mondanánk egy cukrásznak, hogy süssön süteményt egy esküvőre úgy, hogy száz főre készüljön, holott a valós szám bármennyi lehet tíz és ezer között. Egyetlen mérnök sem dolgozhat ilyen pontatlan számításokkal!

– Tábornok úr – szólalt meg Leó, és az új rendfokozatán szólította Grovest abban a reményben, hogy megbékíti a goromba alakot –, meg kell értenie…

– Nem! – vágott közbe Groves. – Maguknak kell megérteniük valamit! Ez nem holmi elméleti munka, hanem nagyon is gyakorlati. Ténylegesen működő bombákat kell készítenem. – Vett egy mély lélegzetet, majd hangosan kifújta a levegőt, és folytatta: – Nézzék, maguk nyilván azt gondolják, hogy a mérnökök csupán technikusok – Leó szívesen közbeszólt volna, de érezte, hogy az most nem lenne jó –, és talán tudják, hogy nincs doktori fokozatom. Nichols ezredesnek van, de nekem nincs. De hadd mondjam el önöknek, hogy tíz éven át folytattam tanulmányokat, miután egyetemre mentem, tíz teljes éven át. Nem kellett pénzt keresnem, vagy egy időre elmennem tanítani. Csak tanultam. Ez már felér két doktorátussal is, nemde?

Leó lekapta a lábát a székről, és előredőlt.

– Nézze, uram – mondta határozottan –, sosem vitatnám, hogy jogosan kapta meg a jelenlegi rendfokozatát, még akkor sem, ha csak nemrég lépett elő. Hagyjuk a doktorátusokat! Ebben a helyiségben mindenkinek van, kivéve önt!

– Leó! – szólt közbe Compton, és vékony szemöldökét összevonva meredt Szilárdra úgy, hogy a tekintetével azt üzente: „Ne csináld ezt!”

– Nem, nem, nem – folytatta Leó. – A képesítésünkről beszélünk itt, nem igaz? És te, Arthur, nem más vagy, mint az 1927-es fizikai Nobel-díj nyertese. – Ekkor egyenesen Groves szemébe nézett, és tovább beszélt: – Esetleg, látta Arthur képét a Time címlapján pár évvel ezelőtt? – Ekkor az asztal másik oldalán ülő, karcsú, kopaszodó férfira mutatott, és folytatta: – Na és ő? Enrico Fermi. 1938-ban kapott Nobel-díjat. És itt mellettem? – Egy, az orra alatt elegáns bajszot viselő, tojásfejű tudósra mutatott. – Üdvözölje James Francket, az 1925-ös év Nobel-díjasát! Ami pedig engem illet, Albert Einsteinnel dolgoztam együtt, mi több, van néhány közös szabadalmunk!

Groves felállt, és dühtől fortyogva bejelentette:

– Most Berkeley-be megyek, de néhány napon belül visszatérek. – A táblára szegezte a mutatóujját, és hozzátette: – És azt várom el önöktől, hogy mire visszajövök, pontos válaszokat adjanak!

Mialatt kiviharzott a teremből, olyan erővel csapta a talpát a keményfa padlóhoz, hogy megrázkódtak a könyvszekrények üvegei.

Leó is felállt, szembefordult a kollégáival, és megszólalt:

– Én előre megmondtam, mi lesz itt, ha hagyják, hogy a katonaság átvegye az irányítást. Hogyan fogunk együtt dolgozni ilyen alakokkal?

Compton már az imént lehiggadt, és most azt felelte:

– Mindenesetre, amint Groves megérkezik Berkeley-be, Oppie majd eligazítja az elméleti kérdésekkel kapcsolatban.

Szilárd aggodalmasan csóválta a fejét. Oppenheimer? Túlságosan törekszik felfelé, túlságosan szeretne a fejesek kedvében járni. Ó, persze, karizmatikus személyiség – ki ne érezné ezt a közelében? De a tudomány és a józan ész bajnokaként Bumbi Groves ellen?

– Isten irgalmazzon a lelkünknek! – mormolta Leó a fejét csóválva.

* * *

Robert Oppenheimer, mint oly sokszor, most is a gondolataiba veszve bámult kifelé az egyetemi rektor nappalijának gigászi ablakán. Természetesen az izotópszeparáció bosszantó problémáján törte a fejét, de...

Az izotópok ugyanazon elemekhez tartoztak, mégis eltértek egymástól – ilyenek voltak, de különböző módon olyanok is. Ahogyan Oppenheimer életének két legfontosabb nője: mindkettő gyönyörű és ragyogó volt, de különböztek. Kitty, aki kikövetelte, hogy a kedvében járjanak, és Jean, akinek sosem lehetett százszázalékosan a kedvére tenni. Ugyanolyanok és mégsem: Kitty, aki másvalakinek a felesége volt, amikor elkezdett Roberttel randevúzni, és akiről nemrégiben kiderült, hogy régebben azzal kérkedett, az „ódivatú módon” vetette feleségül magát Oppenheimerrel, vagyis úgy, hogy teherbe esett tőle; és Jean, aki továbbra is jelen volt Oppenheimer életében, továbbra is a társasági köréhez tartozott, néha megfordult a karjában, és aki elmenekült az elköteleződés elől.

Robert nem volt vak az idők folyamán. Az előző főbérlője, a Mary Ellen nevezetű, energiával teli, eleven forgószél, valamint a finom, szeszélyes Jean között nemcsak barátság volt, hanem annál sokkal több. Mintha a rendszerint bátortalan Jean nem küzdött volna amúgy is sokféle kísértéssel, a mindig magabiztos Mary Ellen, aki mindvégig megmaradt bizalmas barátjának, nemegyszer az ágyába csábította.

– Robert?

Oppenheimer azonnal felismerte a fogadás házigazdája, Sproul rektor hangját.

– Tessék! – felelte, és megfordult.

Sproul, a háromrészes, szürke öltönyt viselő, szemüveges, karcsú férfi rámutatott a mellette álló egyenruhás alakra, és azt mondta:

– Leslie Groves tábornok, bemutatom Robert Oppenheimert.

Oppie végignézett a tábornokon, és egy osztódó sejtről látott kép jutott eszébe. Azt a sejtet már nem sok választotta el a szétválástól, így a közepén összeszűkült, és két gömbölyű részből állt. És Groves is hasonlóan festett: a derékszíja alaposan összehúzta a testét, míg alatta és felette tekintélyes méretű has dudorodott előre.

A tábornok majdnem olyan magas volt, mint Oppie. Hosszúkás arca alul erős állban végződött, felül hátrafésült haj koronázta. Az orra alatt rövid, felmeredő bajusz pompázott, aminek mindkét széle erősen őszült, így a középső, sötét szakasza Hitler bajszát idézte – de Oppie teljesen biztosra vette, hogy ez a puszta véletlen műve.

Groves khaki gallérjának mindkét oldalán két-két csillag díszelgett. Oppie a kezét nyújtotta, Groves pedig határozottan megrázta a jobbját.

– Maga itt a vezető teoretikus – mondta a tábornok körülbelül olyan hangnemben, mintha egy vádat fogalmazott volna meg.

Oppie bólogatott, és azt felelte:

– A valódi beosztásom, ha el tudja hinni: a Gyors Szakadás koordinátora. De igen, amit mondott, az helytálló.

– Jómagam is műszaki ember vagyok. Hadmérnök – közölte Groves, és a hangja arra a hangra emlékeztette Oppie-t, amit a kövek adtak ki, amikor a csiszológépe dobjához érintette őket.

Oppie barátságosan bólogatott.

– Ön a Pentagon építésének vezetője – mondta aztán. A Virginiában álló, hatalmas, új építmény már majdnem elkészült.

A tábornok felvonta a szemöldökét, és lerítt róla, hogy kellemesen meglepte az, hogy Oppie tud erről a munkájáról.

– Valóban az vagyok – felelte aztán.

Oppie nem hozta szóba a tényt, hogy Groves felelt az USA-ban élő japánoknak szánt internálótáborok építéséért is. A katonaság embere körülnézett a tágas helyiségben, és a jelek szerint kínosan érezte magát a fényűző környezetben.

– Azt reméltem, a Pentagon megépítésével kiérdemlem, hogy én válasszam ki a következő megbízatásomat – mondta ekkor Groves. – Tudja, szerettem volna akciókban részt venni a tengerentúlon, de ezt a dolgot adták nekem.

Oppie tudta, hogy „ez a dolog” nem más, mint az atombomba létrehozását célzó terv felügyelete, és ebbe bele kellett érteni az itteni Sugárzáskutató Laboratóriumban, valamint a Chicagóban működő, Arthur Compton Metallurgiai Laboratóriumban folyó munkát is.

Sproul rektor nyilvánvalóan ismerte a tábornok szívéhez vezető utat, mert ünnepélyes hangvételben bejelentette:

– Hamarosan felszolgálják az ebédet.

Groves erre elmosolyodott, Oppie pedig azon mosolygott, hogy a tábornok mosolyog.

– Örülök, hogy egy hadmérnököt tettek meg főnöknek – jelentette ki Oppie, és működésbe hozta a vonzerejét, míg Sproul kettesben hagyta őket, miután egy másik vendég magához hívta. – Mi, tudósok túl sok időt töltünk ábrándozással.

A tábornok Oppenheimerrel szegezte a tekintetét – aki ekkor vette észre, hogy Groves szeme szintén kék, bár sötétebb árnyalatú, mint a sajátja –, és azt felelte:

– Ráér ma délután? Szeretnék beszélni önnel.

Oppie hirtelen mindent megértett, és előre tudta, hogy Kitty örülni fog.

– A kívánsága parancs számomra, tábornok úr – válaszolta gondolkodás nélkül.

3. fejezet

„A fény gravitációs elhajlítása megakadályozza, hogy a sugárzás megszökjön, mialatt a csillag összezsugorodik. Ennek révén a csillag hajlamos elzárkózni egy távoli megfigyelővel való, mindennemű kapcsolat elől; csakis a gravitációs mezője marad észlelhető.”

(J. Robert Oppenheimer és Hartland Snyder)

Groves egy ritkuló hajú, kerek szemüveget viselő ezredes társaságában érkezett Oppie a Le Conte Hallban lévő irodájába – a tábornok „Nichols”-nak szólította az illetőt, és ez lehetővé tette Oppie számára, hogy arcot társítson a névhez. Az ezredes nem más volt, mint Ken Nichols a Manhattan Mérnök Kerülettől, akinek a New York-i irodája most a nevét kölcsönözte az egész amerikai atombomba-programnak. A brit erőfeszítések a Csőötvözet fedőnév alatt történtek, és csak a jó ég tudta, hogy a szovjetek milyen ostoba becenév mögé rejtették a saját munkálataikat, ha megtették egyáltalán.

Groves levette a zubbonyát, így láthatóvá vált gondosan kivasalt inge és a hóna alatt terjengő, félhold alakú izzadságfolt. Átadta a ruhadarabot Nicholsnak, és ráparancsolt:

– Tisztíttassa ki, de száraz tisztítással!

Oppie szívott egyet a cigarettájából. Tudta, hogy Nichols doktori fokozatot szerzett vízépítő mérnök szakon az Iowa Államin. Ha valaki doktorátust kapott, a doktoranduszi státusszal együtt járó kifutófiú szerepe rendszerint véget ért – de talán, jóindulatú feltételezéssel élve, a tábornok csupán négyszemközt akart beszélni Oppenheimerrel.

Oppie asszisztense, a selypítve beszélő, félénk természetű Bob Serber, aki végül a vallása ellenére is állást kapott itt, az iroda táblájánál ügyködött valamit. Oppie megragadta a lehetőséget, hogy ő és Groves ne csak kettesben legyenek, hanem a karmikus egyensúlyt is helyreállítsa.

– Bob! – szólt oda a kollégának. – Mi lenne, ha elvinnéd dr. Nicholst a Tanszék Klubba egy italra? A tisztítást pedig elintézhetné Becky.

Oppie gyorsan Nicholsra pillantott, abban a reményben, hogy egy hálás biccentés lesz a jutalma. Ezzel szemben a harag jeleit olvasta le a férfi arcáról – nyilván azért lett dühös, mert ő a tanúja lett a megaláztatásának. Serber mindenesetre bólogatott, és összedörzsölte a két kezét, hogy megszabadítsa a krétaportól, de csak annyit ért el, hogy jobban eloszlatta a bőrén.

Amint ők ketten távoztak, Oppie letelepedett az íróasztala szélére. A fehér falú iroda mennyezete két, meredek szögben emelkedő részből állt, amelyek egy központi élben találkoztak odafent. Groves a távolabbi fal közelébe ment, és az ott mélyre leérő mennyezet miatt még impozánsabb alaknak hatott.

– Ma reggel láttam Ernest Lawrence-t – morogta a tábornok – és az ő agyonmagasztalt Calutronját. Tudja, hogy mostanáig mennyi urán-235-öt sikerült elválasztani a 238-tól?

– Semennyit? – tippelt Oppie.

– Pontosan – helyeselt Groves komoran bólogatva. – És pár nappal ezelőtt Chicagóban jártam. Az a bohóc Szilárd Leó és a többiek továbbra is csak képzelődnek és ábrándoznak ahelyett, hogy rátérnének a konkrét dolgokra. Térdig járok a fizikusokban, de a jelek szerint egyik sem érti, hogy mi az az idő.

Robert csodálattal adózott Szilárd kiemelkedő intellektusának, de azt azért szívesen végignézte volna, hogy ezek ketten összecsapnak.

– Nos – felelte megfontoltan –, Einstein írt Rooseveltnek 1939 augusztusában, és a levélben egy atombomba kifejlesztését javasolta. Három év telt el azóta. ’42 októbere van, és jószerével bele sem kezdtünk. Én ezt szörnyű késésnek nevezném, tábornok.

– Végre egy gyakorlatias ember! – kiáltott fel Groves. – Jól van, tisztelt Mr. Gyors Szakadás, akkor mondja meg nekem: meg lehet csinálni? Az atommaghasadást?

– Édes kis probléma ez. A válasz pedig úgy hangzik... – felelte Oppie teljes komolysággal, majd a drámai hatás kedvéért várt még pár pillanatig, végül kimondta: – Igen.

Groves lenyűgözve bólogatott, és máris feltette a következő kérdést:

– Mennyi idő kell hozzá?

– Ha végig erre koncentrálva dolgozunk? Két év.

– Egyenes válaszok. Ezt már szeretem – dörmögte Groves. Néhány pillanatig merőn bámulta Robertet, majd így folytatta: – Jól van, most rögtön takarítsuk el ezt a dolgot az útból! Ön tagja a Kommunista Pártnak?

Oppie fel volt készülve erre a kérdésre, és mialatt a kisujjával leverte a hamut a cigarettájáról, teljesen színtelen, közömbös hangon annyit mondott:

– Nem.

– Az volt valaha?

– Nem.

– A felesége tag volt. És az ön Frank nevű fivére is.

– Igaz és igaz – ismerte el Oppenheimer. – És azt is ki fogja deríteni rólam, hogy az utóbbi évek során támogattam nagyjából az összes baloldali ügyet és mozgalmat, a Tanárok Szakszervezetétől kezdve a spanyol köztársaságiakig. De sosem voltam tagja a Kommunista Pártnak, és mára teljesen elszakadtam ezektől a dolgoktól. Fontos munkát kell elvégeznem.

– Az biztos – helyeselt Groves. – És abban nincs helyük kommunistáknak.

– Tábornok, a szavamat adom önnek: nem vagyok kommunista – jelentette ki Oppie, és rövid szünet után hozzátette: – Amerikai vagyok.

– Így igaz – felelte Groves. – Amerikában született és nevelkedett. Azonban más tudósokról ezt nem mondhatjuk el. Németek, magyarok, olaszok, amit csak akar. De önhöz és hozzám hasonló amerikaiak? Mi elég kevesen vagyunk ezen a terepen.

Oppie oldalra billentette a fejét, de nem mondott semmit.

– Jól van, professzor – folytatta ekkor Groves –, tekintetbe véve, mennyi elmaradt munkát kell bepótolnunk, mi lenne, ha elmondaná, hogy mire van szükség?

– Egy központi laboratóriumra – kezdte Oppie, rögtön kijátszva az első kártyáját. – Gyűjtsenek össze minket, tudósokat egy helyre! – Várt egy pillanatot, és letette az adut: – Ez jelentősen megkönnyítené a titokvédelmet is.

De Groves meglepte őt azzal, hogy nem lepődött meg.

– Igen, én is erre gondolok egy ideje – válaszolta a tábornok. – A múlt hónapban elrendeltem egy 59 000 acre nagyságú terület kisajátítását a Tennesse állambeli Oak Ridge-ben, uránfeldolgozás céljára. Az jó helynek tűnik.

– Nem, nem! – tiltakozott Oppenheimer. – Nem tekinthetjük egyszerűen egy izotóp-szeparáló telep kibővítésének. A bomba kifejlesztésének szívéről és lelkéről beszélünk. Önálló létesítménynek kell lennie.

A tábornok az állát vakargatva válaszolt:

– Ebben alighanem igaza van. Kit nevezne ki a vezetőjének?

– Az első, logikus jelölt az itteni főnököm, Ernest Lawrence – válaszolta Oppie, és magában örült, hogy a tábornok és Lawrence már összecsattantak az urán-235-ös előállításának kudarca miatt. – Aztán ott van I. I. Rabi a Kolumbián, vagy Edwin McMillan – folytatta, de tudta, hogy ők ketten egy titkos radarprogramon dolgoznak, amitől nem fogják elválasztani őket. Elsorolt még néhány nevet a látszat kedvéért: – Vagy ott van Wolfgang Panofsky a Kaliforniai Műszakiról, vagy, mondjuk, Carl Anderson.

Anderson neve hallatán Groves bólogatott, és megjegyezte:

– Nobel-díjat nyert a pozitron felfedezéséért.

– Így igaz – erősítette meg Oppie.

– És ez felvet egy fontos kérdést. Ahogyan már megmondtam azoknak a chicagói pojácáknak, nekem nincs doktori fokozatom, de ebben a programban a főnöke leszek számtalan embernek, akiknek van. Ez számomra nem jelent problémát, mivel világosan megmondtam nekik, hogy annyit tanultam, hogy az bőven felér két doktorátussal is. De tételezzük fel, hogy úgy döntök, magát nevezem ki ennek a hipotetikus, mindentől távol eső laboratórium vezetőjének. Az ön esete már zűrösebb lenne. A leendő beosztottai közül többnek is van Nobel-díja, magának pedig nincs.

Oppie felszegte az állát, és megjegyezte:

– Még nincs.

Groves hátradőlt, felkacagott, majd azt felelte:

– Csak csodálni tudok egy olyan embert, aki hisz magában.

– Ez nem hit kérdése, tábornok. A mű már készen van. 1938-ban és 1939-ben publikáltam három tanulmányt a Physical Review-ban, mindegyiket egy-egy doktoranduszommal. Mármost a Svéd Akadémiának néha kell némi idő, hogy felismerje egy vívmányról, hogy Nobel-díjra érdemes, és sajnos balszerencsés pillanatban álltunk elő az anyaggal. Azon a napon, amikor a harmadik és egyben legfontosabb tanulmány megjelent, Hitler megtámadta Lengyelországot, és elkezdődött ez az átkozott háború.

– 1939. szeptember elsején – fűzte hozzá Groves.

– Pontosan. És a világ azóta is mással van elfoglalva. Ugyanakkor, amint véget ér a háború, fel fogják fedezni a tanulmányokat, és felfigyelnek a jelentőségükre. És onnantól kezdve nem az lesz a kérdés, hogy megkapom-e a Nobel-díjat, hanem az, hogy mikor.

Groveson előbb az látszott, hogy le van nyűgözve, de aztán megcsóválta azt a busa fejét, és azt felelte:

– Nos, ami az én céljaimat illeti, ha nem kapja meg a háború végéig, azzal nem sokra megyünk. De jól van, kíváncsivá tett. Mi az a nagy áttörés, amit akkor senki sem vett észre?

– Van egy Lev Landau nevezetű, óriási orosz fizikus – kezdett bele Oppie a magyarázatba. – Azt gondolta, sikerült rájönnie, hogy mitől forró a Nap. Úgy vélte, hogy a közepe lényegében egy összesűrűsödött neutronmag. Vagyis, a Nap szívében a máskülönben keringő elektronok összepréselődnek, és a protonokkal kombinálódva neutronok lesznek, és ezek, valamint azok, amelyek eleve az atomok részei voltak, csak ennyi marad az egészből: a tömör, neutron-degenerált anyag. Az elgondolás remeknek tűnt, és csodás magyarázattal szolgált arra, hogy mitől marad forró a Nap: az ultrasűrű mag által magához húzott, zuhanó anyag kinetikus energiájától. De Bob Serber, az a kolléga, akit az imént küldtem el Nichols ezredessel, szóval Bob és én rájöttünk, hogy Landau tévedett, mert nem vette számításba az erős kölcsönhatást. Ha ezzel is számolunk, akkor a Napnak látványos jelét kellene adnia annak, hogy ilyenfajta magja van, márpedig nem ezt teszi.

Groves közönyösen nézte Oppie-t. Az eddig elhangzottak szemlátomást nem hatották meg, de mielőtt tiltakozhatott volna, Robert folytatta:

– Mármost, mint említettem, ez az első tanulmányban szerepel, és igen, önmagában véve nem nagy ügy. De egyenesen elvezetett a másodikhoz, amit George Volkoffal írtam. Ebben meghatároztuk, hogy a kellően nehéz csillagok az életük végén korlátlanul zsugorodhatnak.

– Korlátlanul? – szólt közbe Groves. – Ez mit jelent?

– Jó kérdés – felelte vigyorogva Oppie. – És a válasz az, amiről a harmadik tanulmány szólt, amit az én Hartland Snyder nevű doktoranduszommal írtam. Kimutattuk, hogy a korlátlan zsugorodás egy ponthoz vezet, amelynek zéró a térfogata és végtelen a sűrűsége, és olyan erős a gravitációja, hogy semmi, még maga a fény sem képes kiszökni belőle. Ez a csillagászati objektumoknak egy egészen új osztálya. Ennek tagjai olyan tulajdonságokkal rendelkeznek, amelyek létezését korábban még csak nem is sejtettük. A középponttól néhány kilométerre, az úgynevezett Schwarzschild-sugár végénél maga az idő is megáll a relativitásnak köszönhetően, de egy zuhanó megfigyelő számára továbbra is múlik. Nincs semmi intuitívan nyilvánvaló ezekben a... ezekben a sötét mélységekben, ha úgy tetszik, de abszolút létezniük kell.

Groves hátradőlt, és álmélkodó kifejezés jelent meg az arcán.

– És ez az, ami Nobel-díjat ér – mondta halkan.

Oppie bólogatott, összefonta a karját a mellkasán, és elégedetten kijelentette:

– Ez az, ami Nobel-díjat ér.

* * *

– Jim, bizonyára érdekel a hír, hogy az olasz hajós az imént megérkezett az újvilágba.

Ez természetesen fedőszöveg volt; az olasz hajós név Szilárd Leó kollégáját, Enrico Fermit takarta, aki ezen a napon sikeres kísérletet hajtott végre. Több hónap megfeszített munka után Fermi csapata létrehozta azt, amit maga Szilárd képzelt el elsőnek kilenc évvel korábban: egy ellenőrzött nukleáris láncreakciót. Ezen a délutánon a világ első atomreaktora huszonnyolc percig üzemelt – már persze akkor lehetett az első, ha a náci fizikusok nem előzték meg az ittenieket.

Szilárd a főnöke, Arthur Holly Compton közelében állt, az utóbbi irodájában, a Chicagói Egyetemen. Arthur éppen telefonon beszélt James Conanttel, a Nemzeti Védelmi Kutatási Bizottság, vagyis az Egyesült Államok titkos katonai technológiáit felügyelő szervezet elnökével. Conant alighanem megkérdezte, milyenek a bennszülöttek, mert Arthur azt felelte: „nagyon barátságosak”. Ekkor hallgatott még pár pillanatig, majd így folytatta: ”Nem... gyanítom, hogy ő visszatért a kikötőbe.” Ismét szünet következett, aztán: „Igen, itt van. Máris adom!” Azzal átadta Szilárdnak a fekete telefonkagylót. Leó, aki sosem rajongott a formalitásért, egyszerűen annyit mondott:

– Üdvözlöm, Jim! – A magyar akcentus miatt a név kissé úgy hangzott a szájából: „Dzsjim”.

– Gratulálok, doktor! – köszönt Conant, és a hangja barátságosnak érződött, holott hangos statikus zaj vegyült bele. – Maga nélkül ez nem történt volna meg.

Szilárd a szabad kezével megdörzsölte a homlokát.

– Köszönöm – felelte, mert tudta, hogy pontosan ezt várják tőle, azzal visszaadta Arthurnek a telefont.

Leó vagy a fürdőkádjában szeretett gondolkodni – gyakran órákig áztatta magát meleg vízben –, vagy séta közben.

Ekkor kimentette magát, és mialatt Arthur folytatta a fedőnevekkel és hasonlókkal teli beszélgetést, ő kiment az épületből, és belevetette magát a hideg estébe. Mialatt átvágott a kampuszon, számos hallgató mellett haladt el, akik közül egyesek tankönyveket öleltek magukhoz, mások kézen fogva sétáltak. És Leóban éledezni kezdett a bűntudat. Ha valami balul sült volna el ezen a napon, ezek a fiatal emberek, akiknek az élete még csak most kezdődött, könnyen meghalhattak volna, valószínűleg Chicago összes többi lakójával együtt.

Leó látta a leheletét – fehér párafelhő formájában gomolygott előtte. Nem gondolt határozott úti célra, de a lába magától átvitte a Stagg focipálya másik oldalára. Az előző héten hullott hó már elolvadt, és a pályát barna, száraz fű borította. Leó a nyugati oldalon álló, lépcsőzetes lelátó felé tartott. Az alatta lévő téglaépület sportolásra szolgáló termeknek adott otthont. Leó köszönt az északi bejáratnál posztoló őröknek, és bement a kettős squash-pályára, amit jelenleg kísérleti munkaterületnek használtak.

A pálya lelátójáról alacsony, kopaszodó férfi nézte a grafittömbökkel borított, hatalmas kockát. A többi tudós – kétségkívül részben mámoros hangulatban, részben kimerülten – már hazament, de Enrico Fermi a korlátnál ácsorgott, és a gondolataiba veszve bámulta a nagy művet. A fenevad immár aludt, mind a tizennégy, kadmiumot tartalmazó szabályozórudat visszalökték bele – picas az el toro óriási testében.

Leó odament Enricóhoz, és ünnepélyes komolysággal a jobbját nyújtotta felé, Enrico pedig megfogta, és kezet ráztak. A nevük már mindörökre összekapcsolódott a történelemben – bár ez egyelőre titoknak számított –, annak a Roosevelt elnöknek szánt levélnek köszönhetően, amit Leó szövegezett meg három évvel korábban. A levél, amit maga Einstein írt alá, így kezdődött:

E. Fermi és Szilárd L. az elmúlt időszakban végzett munkájának ismeretében – amiről levelezés útján tájékoztattak –, arra a következtetésre jutottam, hogy az urán elemet valószínűleg lehetséges új és fontos energiaforrássá változtatni a közeljövőben.

– Hát, sikerült – mondta Enrico a maga olasz akcentusával. De mindketten tudták, hogy ez még csak a kezdet. Az Einstein-levélben az is szerepelt:

Ez a jelenség elvezethet bombák kifejlesztéséhez is, és elképzelhető – bár kevésbé bizonyos –, hogy ezzel a módszerrel új típusú, rendkívül erős bombákat lehet előállítani.

– Így van – válaszolta Leó –, sikerült. – Elengedte Enrico kezét, a fejét lassan csóválva bámulta a teremtményüket, és hozzátette: – De ez a nap fekete napként fog bekerülni az emberiség történelmébe.

4. fejezet

„A történelemnek szüksége van rá, hogy az igazság legyen a szolgálólánya, még ha az oly félénk is.”

(Haakon Chevalier)

– ...egy napfényes napon!

Kitty Oppenheimer és Barbara Chevalier kiénekelték a dal utolsó sorát. A férjek tapsoltak; Oppie a fogai között tartotta a cigarettáját, hogy kellő lendülettel csaphassa össze a tenyerét. Kitty felkelt a zongora rövid padjáról, és a két nő teátrális mozdulattal meghajolt.

Oppie is talpra ugrott, és üres martinispoharát felmutatva azt kérdezte:

– Még egy kör?

Előre tudta, hogy mi lesz a válasz: a két vacsoravendégük legendásnak tartotta az ő martinijét. És ezt bizonyítéknak tekintette arra, hogy bár a fizikánál állapodott meg, átkozottul jó kémikus is lehetett volna belőle.

A barna hajú Kitty csak felvonta vékony szemöldökét, és az egész arckifejezésével azt sugallta: „Lehet ez kérdéses?”, míg Barb, a zöld szemű szőkeség lelkesen kijelentette: „Igen, kérek!”

Oppie egy sterling ezüsttálcára gyűjtötte a többi poharat. Épp a konyhaajtó felé fordult, amikor nem kis meglepetésére Haakon Chevalier is felállt, és odaszólt neki:

– Megyek veled, és segítek.

– Itt hagyod ezt a két szépséget miattam? – kérdezte Oppie. Egész este érzékelte a Haakon, illetve Barb közötti feszültséget. Az éneklés sokat enyhített rajta, és ő azt remélte, hogy a kérdésétől még tovább javul a hangulat. Az ajtó felé biccentett, és pár pillanattal később beléptek a tágas konyhába, ahol egy sülő malac felséges illata fogadta őket. A vastag faajtó csukott állásba lendült.

– Hiányozni fogtok – mondta Haakon, mialatt Oppie lepakolta a tálcáról a poharakat; a piros rúzsfoltok tisztán megmutatták, hogy melyik volt Kittyé és Barbé. – Nélkületek Berkeley nem lesz ugyanolyan.

Oppie jó előre berakott egy második készlet hosszú szárú, kúpos poharat a fagyasztóba. Most előszedte őket, és a maga jellegzetes, elegáns mozdulatával sorban megfordította és a szájukkal lefelé belenyomta őket egy citromlé és méz keverékével teli, lapos tálkába. Tudatában volt annak, hogy Haakon őt nézi, pontosabban éberen figyeli az újabb remekművén dolgozó mestert.

– Mondasz valamit arról, hogy hová mentek? – kérdezte Haakon.

Oppie letette a poharakat, Black Bear gint töltött a koktélkeverő pohárba, majd könnyed és gyakorlott mozdulattal egy kevés vermutot löttyintett bele. Először arra gondolt, hogy azt feleli: „egy olyan helyre, ami még a martinimnél is szárazabb”, de nem, a szellemes megjegyzésnek kimondatlannak kellett maradnia a titoktartás jegyében. Furcsa egy valami volt, de meg kellett szoknia – és tényleg, ha nem bízhatott Hoke-ban, a legjobb barátjában, akkor kiben bízhatott meg?

– Sajnálom – felelte végül derűsen –, de pecsét van a számon.

Haakon mosolygott, majd a mosogató mellett várakozó vodkáspalack felé biccentve megszólalt:

– Eredeti orosz, ha jól látom. Hála istennek, nem velük állunk háborúban.

– Hah! – felelte Oppie, és avatott mozdulatokkal rázta a keverőpoharat.

– Ha már szóba jöttek az oroszok... ismered George Eltentont?

Eltenton vegyészmérnökként dolgozott a Shell Developmentnél. Haakon netán Eltenton kommunista hajlamaira céloz? Ez aligha vallott volna rá; Hoke annyira volt vörös, mint bármelyik átlag amerikai.

– Nem igazán – felelte Oppie, és egyenlő arányban a poharakba töltötte a kellemes illatú keveréket. – De járt már ebben a házban. Az Építészek, Mérnökök, Vegyészek és Műszaki Szakemberek Szövetségének tagja, és pár évvel ezelőtt eljött egy itteni találkozóra. Épp arra próbáltam rávenni a Sugárlabornál dolgozó fiúkat, hogy csatlakozzanak a Tudományos Dolgozók Amerikai Szövetségéhez.

– Egy derék szakszervezeti ember – dörmögte Haakon helyeslőn bólogatva, de Oppie nem tudta biztosan, hogy a barátja ezt őrá mondja-e, vagy Eltentonra.

– Csak aztán nem lett belőle semmi – folytatta Oppie –, ahogyan azt előre sejtettem. Lawrence majd felrobbant, amikor tudomást szerzett a gyűlésről. Azt akarta, hogy adjam meg neki a résztvevők nevét. Természetesen nemet mondtam.

– Igazán dicséretes – felelte Haakon. – Egyébként az jó, hogy ismered George-ot. Ő és én ugyanazokban a körökben mozgunk – Oppie tudta, hogy ez a Kommunista Pártot jelenti –, és van egy ismerőse a San Franciscó-i szovjet konzulátuson.

– Valóban? – dünnyögte Oppie, és olívabogyókat potyogtatott a poharakba.

– Nos, mi ugyanazon az oldalon állunk, és a szovjetek, nem, kösz, egy is elég, szóval, a szovjetek, azt hiszem, megneszelték, hogy mi folyik a mi egyetemünkön. Ti ugyan sosem beszéltek róla, de mindenki gyanítja, hogy rendkívüli jelentőségű a dolog.

Oppie erre nem válaszolt.

– És így George arra gondolt, hogy... tudod, a nyíltság szellemében, ha hajlanál arra, pontosabban, ha szeretnéd... szóval, minden technikai információ, ami eljutna hozzá, igen diszkréten eljutna az oroszországi tudós kollégákhoz is.

A falon függő óra halkan ketyegve jelezte a másodpercek múlását. Oppie igyekezett olyan nyugodt hangnemben beszélni, ahogyan csak tudott, amikor végül annyit mondott:

– Ez hazaárulás lenne.

– Ó, persze, persze! – vágta rá sietve Chevalier. – Csak gondoltam, szeretnéd tudni, hogy van egy ilyen lehetőség.

– Nem akarok tudni semmi ilyesmiről.

Haakon bólogatott, és felvette az egyik poharat. Belekortyolt, és elégedetten megállapította:

– Tökéletes, mint mindig.

* * *

1943 májusában Oppie, Kitty és a fiuk, Peter, aki kétéves lévén éppen belépett a szörnyű dackorszakba, megérkeztek egy helyre, amit később többféle néven emlegettek: Y helyszín, a fennsík, vagy éppen az itt szép számmal látható nyárfák tiszteletére: Los Alamos. Oppie jól ismerte Új-Mexikónak ezt az északi részét. Itt töltötte 1922 nyarát, tizennyolc éves kölyökként, akinek fel kellett erősödnie egy sor betegséget követően, mielőtt azon az őszön elment a Harvardra. Akkor megtanult lovagolni, és azóta is múlhatatlan szerelem fűzte a zordon, vad tájhoz.

1928 nyarán visszatért erre a környékre Frank öccsével, és kivett egy vályogtéglából, illetve fagerendákból épült, rusztikus házat, aztán később folyamatosan fenntartotta a bérletet. Amikor az első alkalommal megtudta, hogy a ház kiadó, azt kiáltotta örömében: „hot dog!”, és ennek spanyol megfelelője, a Perro Caliente lett a neve.

Így aztán, amikor Leslie Groves és még néhány kolléga társaságában helyszínt kerestek a titkos atombomba-kutató laboratóriumnak, Oppie elvitte a csapatot oda, amit ő és a tábornok hamar tökéletes helynek ítéltek: egy fiúiskolához, ami a két mérföld hosszú Pajarito Plateu tetején állt, 7 300 lábbal a tengerszint felett. Groves állami kisajátítással megszerezte a birtokot, és Oppie azonnal lefoglalta a családjának a már létező, hat ház egyikét, amiben eredetileg az iskola igazgatója lakott, és ami a később Fürdőkád sor néven emlegetett utcában állt. Más lakóépületeken – egyszerűek és kezdetlegesek voltak, mivel eredetileg csak a háború végéig akarták használni őket – hamarosan felújítási munkálatok kezdődtek, és ezek fürdőszobájába csak zuhanyfülkéket terveztek beállítani.

Groves tábornok lefoglalhatta volna magának a Fürdőkád sor egy másik házát, de nem tartózkodhatott állandóan a fennsíkon; a fő irodája Washingtonban, a Hadügyminisztériumban működött. Ám ott volt azon a napon, amelyen Robert kiválasztotta az Oppenheimer-házat.

– Nagyon jó – helyeselt elégedetten. – Én magam is emellett döntöttem volna. – A tábornok ekkor rövid szünetet tartott, amit amúgy ritkán tett meg, majd így folytatta: – Van az ön számára egy kis házavató ajándékom. – Azzal átnyújtott Oppenheimernek egy alig egyhüvelyk széles, apró fémdobozt.

– Tubák? – kérdezte Oppie. – Tábornok, én nem...

– Nem, nem az – szólt közbe Groves, és furcsa hangot adott ki, amiről Oppie feltételezte, hogy kuncogás lehet. – Hát, igazából ezt is fel lehet szippantani, de... – Rámutatott a dobozra, és hozzátette: – Nyissa ki!

Oppie a doboz fedele alá nyomta a mutatóujja körmét. A fedél felnyílt, és ő meglátott egy puha béléssel körülvett barna, ovális kapszulát.

– Kálium-cianid – közölte ekkor Groves. – Állandóan tartsa magánál, amíg véget nem ér a háború, és igen, mielőtt megkérdezi, nekem is van. – Megveregette az egyik zsebét, és azt mondta: – A felső szinteken mindenki kap.

– Te jóságos ég, tábornok, ez nem túl melodramatikus?

– Mit gondol, miért magyarázok állandóan a titoktartásról és a biztonságról? – kérdezett vissza Groves. – A németek kétségkívül dolgoznak azon, hogy atombombát építsenek, és a nyakamat teszem rá, hogy az oroszok is. De nekünk vannak a legnagyobb koponyáink, és számukra az lenne a legegyszerűbb megoldás, ha elrabolnák önt, vagy a csapata más, kulcsfontosságú tagját. És ha elrabolják, akkor meg fogják kínozni, és bizonyosan szóra bírják – hacsak nem kapja be még időben ezt a kapszulát. Üvegből készült, és gumi borítja, nehogy véletlenül összetörjön. Ne nyelje le egyben, mert akkor sértetlenül átmegy az emésztőrendszerén. Egyszerűen csak harapjon rá! Pár perc múlva halott lesz.

Oppie merőn bámulta a kapszulát. Csupán akkora volt, mint egy borsó, de egy régi-régi almára emlékeztette őt.

5. fejezet

„Azoknak, akik szerettek engem, és akik segítettek nekem, minden szeretetükkel és bátorságukkal.”

(Jean Tatlock)

Groves és Oppenheimer hamarosan rájöttek, hogy bár eredetileg azt tervezték, csupán néhány száz embert költöztetnek a fennsíkra, jócskán alulbecsülték a feladatot, amire vállalkoztak. Los Alamos rövid idő alatt többezres város lett, olyan, amit szögesdrót kerítés vett körül.

Oppie ugyan nyíltan megmondta mindenkinek, hogy a hadseregnek toboroz tudósokat, a legtöbben tagadták volna, hogy annak dolgoznak. Ennek ellenére egy de facto katonai bázison éltek. Reggel hétkor – vagy ahogyan idővel mindannyian mondogatták: nulla-hét-nulla-nullakor – sziréna visítása ébresztette a tudósokat, és elvárták tőlük, hogy nulla-nyolc-nulla-nullakor már tudóskodjanak. Oppie gyorsan rászokott arra, hogy reggelente elsőnek érkezzen a technikai területre, és gyakran utolsónak távozott, hogy aztán holdfényben, vagy a Tejút derengésében ballagjon haza. Utcai lámpák felállítását a hadsereg nem engedélyezte, nehogy egy repülőgépről felfedezze valaki a telepet, amelynek létezését oly sok fáradságos munkával tartották titokban.

Egy bizonyos nyári estén, mire Oppie megérkezett a Fürdőkád soron álló házba, Kitty a fehér kanapén üldögélt, kék farmerba és bokazokniba bújtatott lábát a háttámlán tartva. A kezében poharat tartott, az előtte lévő ovális asztalon egy palack bourbon állt, a csikkekkel csordultig tele hamutartó mellett.

– Ezen a magasságon egy örökkévalóságig tart, mire megfő az étel – jelentette ki anélkül, hogy felállt volna. És valóban, a víz csupán 198 Fahrenheiten forrt, a kenyértészta sosem kelt meg. – Ha nem tudom, mikorra jössz haza, nem tudok semmit készíteni.

Robert letette lapos, kerek nemezkalapját, és töltött magának egy scotchot.

– Sajnálom – mondta aztán. – Sokat dolgoztunk ma.

– Min? Mit dolgoztatok? – kérdezte Kitty.

– Jól tudod, hogy nem mondhatom meg. Nem beszélhetünk a...

– Rólam van szó, az ég szerelmére!

– Igen – dörmögte Robert, és ivott egy kortyot. Valóban Kittyről volt szó, a robbanékony és szeszélyes bajkeverőről, akit feleségül vett, miután Jean végleg ejtette, de aki egyben roppant intelligens és nonkonformista is volt, ám ennek ellenére a férje karrierje támogatásának szentelte magát. – Tudod, mi a szakterületem. És nagyjából... sejtheted, hogy min dolgozunk.

Kitty cigarettára gyújtott.

– Sejthetem – ismételte gúnyos hangon, és kisebb füstfelhővel kísérve bocsátotta útjára a szót.

– Háború van.

– Tudom – csattant fel Kitty. Németországban született, de a családja az Egyesült Államokba költözött, amikor ő még csupán kétéves volt. Az anyja egyik unokatestvére – aki eltávolodott tőle, még mielőtt az USA belépett a háborúba, amiért egy zsidóhoz ment férjhez –, egy bizonyos Wilhelm Keitel tábornagyi rangban szolgált, a Wehrmacht vezérkari főnökeként.

– Egy csomó asszony férje a tengerentúlon van – jegyezte meg Oppie. – A tiéd legalább minden este hazajön.

– Ezt nekem ne emlegesd! Ne feledd, Joe-t egy háború miatt veszítettem el! – vágott vissza Kitty. A második férje, egy rendíthetetlen kommunista őt magára hagyva elment harcolni a spanyol polgárháborúba a köztársaságiak oldalán.

– Ne haragudj! – válaszolta Robert. – Nem akartam...

– ...elutasító lenni? Hát persze hogy nem! – szólt közbe Kitty olyan hangnemben, amiről Oppie néha nem tudta eldönteni, hogy a felesége őszintén beszél-e, vagy gúnyolódik.

– A háború nem fog örökké tartani – mondta Robert. – És amikor véget ér, a dolgok sokkal jobbak lesznek számunkra. Tényleg szívesen elmesélném, hogy milyen fontos a munkám, de nem tehetem.

– És is végezhetnék fontos munkát. Nekiláttam, hogy doktori fokozatot szerezzek botanikából, amikor Richarddal éltem. – Ő volt a hármas számú férj, akitől Kitty elvált, miután teherbe esett Oppie-tól. – Komolyan hozzájárulhatnék az itteni dolgokhoz.

– De hát így is hozzájárulsz. A feleségem vagy. Szervezhetsz partikat, lehetsz a most épülő közösség központja.

Kitty erre töltött magának még egy adag bourbont, szívott egyet a cigarettából, és annyit mondott:

– Robert, az isten szerelmére!

* * *

A jókora kiterjedésű fennsík hamarosan zsúfoltnak érződött. Több ezren költöztek ide: tudósok és katonák; orvosok és családtagok; hevenyészve összetákolt irodákban dolgozó könyvelők; azok, akik a jól felszerelt laborokban figyelték a Geiger kattogását; gyerekek, akik egy nagy kalandnak érezték az egészet; felnőttek, aki az alapvető kényelem hiánya miatt morgolódtak. Jeepek száguldoztak a kanyargós földutakon, és emberek rohangáltak a félhenger formájú Quonset barakkok, illetve a sebtében felállított, kocka alakú építmények között.

A tél hidege és zúzmarája átadta a helyét a tavasznak és az ő pointillista vadvirágainak. Aztán eljött a május – Oppie és Kitty tényleg már egy éve itt voltak? –, majd következtek a június hosszú nappalai és rövid éjszakái.

Az idő múlásával az, ami kezdetben felháborító megaláztatásnak minősült, elfogadott normává változott: Oppie-t most már a legkevésbé sem zavarta, hogy minden egyes napon felnyitva kapta meg a leveleit. Azon viszont meglepődött, hogy az egyiken az a berkeley-i, Shasta Roadon álló panzió szerepelt a feladó címeként, amelyikben valaha lakott. Hát persze: Mary Ellen küldte, az ő egykori főbérlője, a megrögzött buliszervező. És az áldott lélek igyekezett diszkréten eljárni; azt írta: „JT-nek találkoznia kell önnel”. Természetesen, Peer de Silva, a biztonsági tiszt minden bizonnyal elolvasta a levelet, mielőtt továbbengedte, és ellenőrizte, hogy a kezdőbetűk összeillenek-e az Oppie ismerőseinek listáján szereplő nevek valamelyikével. Jóllehet akadt néhány, amelyikhez illettek, ezen illetők közül csupán egy élt Berkeley-ben: Jean Tatlock.

Jean, aki összetörte Oppie szívét.

Jean, aki kétszer is kikosarazta őt.

Jean, aki minden éjjel felbukkant az álmaiban, és most találkoznia kellett vele – személyesen. A háború kellős közepén, amikor Oppie egy zárt táborba rekesztve dolgozott, szó szerint sasok és átvitt értelemben sólymok között, amikor minden nap és minden óra döntő fontosságú volt.

Oppie tudta, hogy természetesen nemet fog mondani.

Természetesen a posztján marad.

Természetesen...

Mielőtt elindult ide, Jean szeretett volna még egyszer találkozni vele, de Kitty dührohamot kapott, és végül Oppie úgy távozott Berkeley-ből, hogy el sem búcsúzott.

De ismerte Jeant, és a nő is ismerte őt. Mindketten pontosan tudták, hogy mi a különbség aközött, amikor egyikük látni akarja a másikat, és aközött, amikor látnia kell. És Mary Ellen írt Jean nevében – miért? Mert Jean annyira maga alatt volt, annyira mélyen járt, hogy nem tudott megírni egy levelet? És ha valaki, akkor Mary Ellen pontosan érzékeltette a helyzetet: Jeannek találkoznia kell vele.

Természetesen...

És Robert ekkor már tudta, hogy el fog menni.

Mi mást tehetne?

Groves tábornok a biztonság kedvért megtiltotta a csapat kulcsfontosságú tagjainak, hogy repülőgépre üljenek, és Robert nem foglalhatott volna jegyet San Franciscóba – ahol Jean élt – úgy, hogy ne keltsen gyanút. De a közeli Berkeley-be? Erre senki sem vonhatta fel a szemöldökét, és könnyen összeállított magának egy listát a sugárlaborban elvégzendő feladatokról, amin szerepelt egy Ernest Lawrence-szel való megbeszélés is.

Új-Mexikóból indulva sokáig zötykölődött a Pullman-kocsiban, aztán a látszat kedvéért elintézett pár dolgot a kampuszon, végül este kisurrant a Le Conte Hallból, és villamosra szállva átment az Oakland-öböl hídon.

Jean elautózott a végállomásig, és ott várta őt. Háromnegyed tízre járt az idő, amikor Oppie futva megtette az utolsó néhány lépésnyi távolságot, és végre megölelték egymást. Jean zöld Plymouth kupéjával utaztak az Embarcaderón, majd ráfordultak a Broadwayre. Oppie a visszapillantó tükörbe nézve észrevett egy barna Fordot, ami olyan gondosan egyszerű volt, hogy azzal már megfelelt a jellegtelenség platóni ideájának, és ami szintén rákanyarodott erre az útra.

Jean nem kérdezte tőle, hogy hol él manapság, ő pedig magától nem számolt be róla. Valaki – talán Hoke, vagy John Tatlock – alighanem megsúgta már Jeannek, hogy egy titkos háborús programon dolgozik, amiről nem beszélhet. A házasságát még csak-csak hajlandó volt veszélybe sodorni, de a munkáját soha.

A megismerkedésük óta eltelt hét évben Jean külsőleg keveset változott, bár ma már rezidens gyermekpszichiáterként dolgozott a Mount Zion kórházban. Oppie viszont lemondott a fején meredező, zabolázhatatlan hajtömegről, és rövidre nyíratta a haját, ami sokkal jobban illett ehhez a mai szerepéhez, a Los Alamos-i tudományos igazgatóhoz.

Pontosan tíz órakor érkeztek meg a régi törzshelyükre, a Xochimilco Caféba, ahol megittak néhány italt, aztán anélkül, hogy akárcsak beszéltek volna más megoldásról, elindultak Jean a Telegraph Hillen lévő lakása felé. Kart karba öltve sétáltak el az autótól a lépcsőig, az alkoholnak köszönhetően kellemesen ellazulva nevettek, és amikor Jean elejtette a kulcscsomóját, Oppie lovagiasan felkapta.

Felmentek a ház legfelső szintjére, Jean bérelt szobájába, ami jószerével nem tartalmazott mást, csak egy ágyat, egy kanapét és egy halom könyvet. Mindkettejükről lekerültek a ruhák. Oppie hosszú ujjú kezével megemelte Jean telt, súlyos mellét, a hüvelykujjával a gyorsan megkeményedő mellbimbót simogatta. Jean hamarosan a hátán feküdt, Robert fölé mászott, beléhatolt, és finoman ráereszkedett.

Miután végeztek, Jean félig Oppie nyakán, félig a mellkasán nyugtatta a fejét, és sóvárogva azt suttogta:

– Néha az az érzésem, hogy... le vagyok bénulva.

– Tudom – felelte halkan Oppie, közben gyengéden simogatta Jean sűrű haját, és majd megszakadt a szíve, mint mindig, amikor el kellett válniuk egymástól. Eszébe jutott egy vers, amit Jean tizenhat éves korában írt, és valamivel kapcsolatban pár évvel ezelőtt elmondta neki:

De még ez sem

Elég ahhoz, hogy enyhítse iszonyú kínodat

Te ösztövér, szörnyű, vérző Jézus.

– Szeretlek – tette hozzá Oppie, és érezte a bőrén, hogy Jean mosolyra húzza a száját.

Másnap, miután sikeresen lekéste az Új-Mexikó felé induló vonatot, Jean kivitte a reptérre, ahol jegyet vett – nem, nem haza, ahol most volt, annál jobban semmi sem lehetett az otthona, hanem Santa Féig.

A reptér felé tartva Oppie észrevette, hogy az előző napon látott, barna Ford megint ott van mögöttük. És igen, biztosra vette, hogy a pokol fog a nyakába zúdulni, amiért megszegi Groves ezredesnek a repülésre vonatkozó tilalmát.