Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

III.

Sámson, a rendkívüli

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-2-7

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPS-01

Trizanton megnyerte ezt a csatát, de az elsöprő erejű támadásban így is hatalmas veszteségeket szenvedett. A frontvonalon hajók süllyedtek el, a tenger fenekét Denevérek roncsai borították, és az odaveszett pilótákat még el sem kezdték számba venni. Meglehet, ezúttal a támadó ország, Shinaria vesztesége nagyobb volt, és a Denevérek roncsai közé rengeteg Vadász és sáska keveredett.

Trizanton leglenyűgözőbb fegyverei azonban még működtek. A két hatalmas Humanoid jelentős károkkal bár, de egyenletesen repült hazafelé.

Dion előzőleg kényelmesebb utazásban reménykedett. Hecate, az alig egy napja elkészült robot már az első éles bevetésén komoly sérüléseket szerzett, és ezt a pilótája a saját testében érezte. Pedig már csak robotpilótával repült, és amíg így tett, mozdulatlanul kellett tűrnie a csatlakozók fogságában. A karja sajgott valahol ott, ahol a robot elveszítette a sajátját, a lába viszketett a feltört páncél emlékeként, és mindennek a tetejébe az orrát is tüsszentés facsarta.

Pedig még nem is volt hivatalosan pilóta. Alig másfél éve került a Ricofeld anyahajóra, ahová műszaki tisztként vették fel. Kiválóan értett a gépek javításához, a tapasztalt karbantartókat is meghazudtoló ügyességgel keltette életre a roncsnak ítélt Denevéreket is. Sőt, még azt sem hagyta, hogy Chloét idő előtt nyugdíjazzák. Pedig Ethan, aki a robotot nemcsak bámulatosan jól vezette, de még annál is tökéletesebben tudta összetörni, már majdnem lemondott róla.

Valójában Chloe most sem volt sokkal jobb állapotban, mint az első bevetése után, és még az is csodának számított, hogy röpképes maradt. Dion szakértő szemmel mérte fel a sérüléseit, és máris a megrendelésre váró, új alkatrészeket listázta a fejében.

Ethan viszont folyamatosan morgott az orra alatt.

– Hány végtagodat kell még elveszítened, mire megérted, hogy a parancs az parancs? – címezte a félkarú Hecate pilótájának.

– Jobb lett volna, ha téged szednek le? – replikázott Dion. Nem tette szóvá, hogy Chloénak több új alkatrész fog kelleni, mint neki.

Valóban, ezen a bevetésén elkövetett néhány hibát: nevezetesen azt, hogy nem hagyta, hogy csak úgy felrobbantsák Chloét.

– Megmondtam, hogy ne gyere bele a közepébe!

– Meg azt is, hogy megmenthetem az életedet. Hálátlan dög – morogta Dion.

Egy darabig csend volt. Még Tira sem szólt közbe. A Humanoidok programozásáért felelős nő most, hogy már nem kellett távolról vigyáznia rájuk, otthagyta az asztalát. Csak a csatatéren maradt pilóták jelentéseit hallgatták arról, hogy Demir flottájának maradéka menekülőre fogta, lényegében már egy perccel azután, hogy Dion és Ethan elhagyták a csatamezőt. A Vadászok utolsó példányai úgy söpörtek el a frontvonalról, hogy csak a kondenzcsík maradt utánuk. Bill, a Ricofelden szolgáló pilóták parancsnoka végre utasítást adott, és ők is hazafelé indultak.

– És én mit csinálok, ha téged lőnek le, idióta? – kérdezte kisvártatva Ethan.

– Legközelebb te is nyugodtan megmenthetsz engem – válaszolt könnyednek szánt hangon Dion.

Ethan erre elhallgatott, és az utazás alatt már egyetlen szót sem lehetett kihúzni belőle.

Az akkumulátorok töltöttségi szintje öt százalék alá csökkent, mire Dion elérte a Ricofeldet. A hangár tetejét már kinyitották előttük – ugyanoda érkeztek, ahol a fiú először pillantotta meg Chloét –, de ezt a leszállást a robotpilóta nem tudta elvégezni. Dion most sokkal jobban szeretett volna a Merratin-sziget bázisának hatalmas betonmezején landolni, mint egy szűkös résbe leereszkedni, de nem volt választási lehetősége. Csak addig maradtak a szigeten, amíg az anyahajó sérüléseit megjavították a hajógyárban, ezek a munkálatok pedig mára éppen elkészültek. Úgyhogy megemberelte magát.

– Start! – mondta hirtelen elhatározással, amint elég közel ért. Összeszorította a fogát, és próbált nem felnyögni, amint a gép átvette az uralmat az érzékei felett. A karjába újfent belehasított a fájdalom, és ahol a robotkar leszakadt, a saját kezét egyáltalán nem tudta megmozdítani. Már tudatosította magában, hogy az a lézerágyú nem égette le a végtagját, és miután kiszáll, ugyanúgy használhatja majd a kezét, mint eddig, de a Humanoid vezérlése ismét meghazudtolta.

– Mindketten el fogtok férni a 4-es hangárban – tájékoztatta őket Tira. Bizonyára már úton volt, az autó motorjának háttérzaja halványan behallatszott a pilótafülkébe, amint bekapcsolta az adóvevőjét.

– A javításokkal együtt is? – érdeklődött gyakorlatiasan Dion. Szörnyen szűkösnek tűnt az a lyuk, amin be kellett mennie. Most, élő vezérléssel még kisebbnek látszott, mint amekkorának a kivetített monitoron mérte fel. Elvégre ő jelenleg egy húsz méter magas robot volt.

– Persze – nyugtatta Tira. – Kiszedték onnan a felesleges gépeket. Dion, a tiéd a bal oldali, a kék dokk. Ethan, a tiéd a sárga.

– Vettem – mondták a fiúk egyszerre.

– Na, megy ez – tette hozzá Ethan, aki kilátástalannak tűnő küzdelmet folytatott azért, hogy megtanítsa a műszakist a katonák nyelvének alapjaira. Ő is elszánta magát végre. – Start!

Dion egyáltalán nem csodálkozott rajta, hogy Ethannek nem fűlik a foga hozzá, hogy visszavegye a vezérlést, és csak ezért hagyta figyelmen kívül a fiú hangjában hallatszódó, enyhe gúnyt

– Remélem, tényleg van hely, mert a HLC-11 nem fog megállni a lábán – jelentette. Dion egyetlen indokot sem érzett elfogadhatónak, hogy miért nem használja a robot „rendes” nevét.

De egyelőre nem foglalkozhatott ezzel a problémával. A hangárban leparkolni sokkal bonyolultabb volt, mint azt előre gondolta volna. Lefékezett, amennyire csak mert, és a hajótól úgy harminc méterre átváltott sugárhajtóműre. Megbillent a levegőben és esett vagy tíz métert, mire megtalálta az egyensúlyát.

– Szállj le, ahová tudsz, aztán lépj a helyedre – utasította Ethan.

– Ha hiszed, ha nem, ez volt a célom – morogta Dion. Örült, ha egyáltalán a hangárt eltalálta anélkül, hogy elsodorta volna a tetőszerkezet érzékeny berendezését.

– Ne kapkodj! – mondta Tira is.

– Koncentrálni próbálok.

– Húzz bele! Én is ki akarok szállni – morogta Ethan.

Dion felpillantott. Chloe helyében ő sem lett volna türelmes. Vett egy mély levegőt, megcélozta a nyitott tetőt, és leereszkedett a reflektorokkal megvilágított lyukba. Amint a lába talajt ért, a sugárhajtóművek kikapcsoltak. Dion megkönnyebbülten sóhajtott fel, és a helyére lépett.

– Leszálltam – jelentette.

– Még ne kapcsold ki, lehet, hogy Ethannek segítség kell – kérte Tira.

– Tudok landolni – állította az említett.

– Nincs lábad – világított rá a nő.

– Az egyik megvan – helyesbített Ethan, de talán csak azért, hogy kötekedhessen.

– Akkor most te húzz bele! – mordult rá Dion.

Chloe annak ellenére, hogy a sugárhajtóműveinek a fele nem működött, pontosan érkezett. Puhán ért talajt, és megállt fél lábon, bár erre rá kellett segítenie a meghajtásnak is.

– Fektesd el! – mondta Dion.

– Biztos van elég hely…? – bizonytalanodott el egy pillanatra Ethan.

Dion mélyen megértette az ellenérzéseit. A hangár egy szűk kis lyuknak tűnt annak ellenére, hogy a két indítószerkezeten és a szereléshez használt segédgépeken kívül tényleg teljesen üres volt.

– Célszerűbb lenne hasra fordítani, de csak hanyatt fekve tudsz kiszállni belőle – összegezte Dion.

Ethan nem ácsoroghatott fél lábon a végtelenségig, de utálta a gondolatot, hogy ehhez a művelethez ismét rá kell bíznia magát a tanítványára. Elvégre az volt a terve, hogy minden bizalmas kapcsolatot megszakít vele, mielőtt Dion végül tényleg a halálba megy miatta.

– Add a kezed! – nyújtotta a sajátját Dion. Még az volt a szerencse, hogy Ethan jobbját nem érte sérülés. Fém csattant fémen, ahogy megkapaszkodott, behajlította az ép lábát, és óvatosan hanyatt ereszkedett. A sérült, tehetetlen bal karján még mindig ott függött a gépfegyver. A fegyvercső koppant a padlón, és csikorgó hang kíséretében csúszott végig rajta, amíg a falnak nem ütközött. Amint Ethan háta végre elérte a padlót, a fiú felnyögött. Mintha a törött bordáira fektették volna rá.

– Sikerült – mondta panaszkodás helyett, és elengedte a másik robot kezét. A HLC-12-es Humanoid felegyenesedett, és megállt a saját dokkjának keretében. A félkarú robot feje búbja majdnem súrolta a tetőszerkezetet.

– Végre – sóhajtott fel megkönnyebbülten Dion. – Over!

– Over – ismételte Ethan, sokkal kisebb lelkesedéssel.

A gép szerencsére érzékelte, hogy hanyatt fekszik, úgyhogy ennek megfelelően amint a sisak lekerült a pilóta fejéről, a csatlakozók lassan a pilótafülke padlójára eresztették. Legalább nem ejtették le.

Ethan hanyatt feküdt a fülke gömbjében. A háta és a lába úgy sajgott, mintha a sérülések valódiak lettek volna, talán épp gyógyulásnak indultak. Az eszével tudta, hogy nem valósak, de ha nem koncentrált eléggé, akkor majdnem elhitte, hogy azok. Élő vezérléssel még sosem törte össze magát ennyire.

Becsukta a szemét, és próbálta meggyőzni magát, hogy minden rendben van, minden tagja ép, és a fájdalmat csak a visszacsatolásnak köszönheti.

Amint kinyitotta a szemét, még mindig vaksötét uralkodott körülötte. Az ajtó elérhetetlen magasságban volt.

Elnevette magát.

– Jól vagy? – kérdezte aggodalmasan Dion. Ennyire hisztérikusan csengett volna a hangja?

– Az azért túlzás – erőltetett komolyságot magára. – Csak még nem hiszem el, hogy túléltük.

– Én sem – érkezett a válasz. Az adóvevő torzítása ellenére is biztos volt benne, hogy Dion vigyorog. – Ki tudsz szállni?

– Véletlenül sem.

– Tarts ki egy kicsit, megyek érted! – mondta a fiú.

Ethannek eszébe jutott, hogy ha Dion nem szerel biztonsági kilincset a Humanoidra, akkor most szörnyen körülményes lenne a kijutás a pilótafülkéből. Majdnem annyira, mint először, amikor a Humanoid első csatája után teljesen kimerített géppel bezuhant ugyanebbe a hangárba.

– Legkésőbb fél órán belül odaérek – mondta Tira. – Bevisznek titeket a gyengélkedőre, ott találkozunk.

– Akkor azért vannak itt a dokik – nyugtázta Dion. Bizonyára a következő szavait már hozzájuk intézte, mert azzal mentegetőzött, hogy még a pórul járt pilótát is ki kell csomagolnia. Ethan inkább nem szólt bele. Ezek szerint a Ricofeld már tényleg készen állt a kifutásra. Még tegnap kapott róla tájékoztatást, hogy reggel indulnak, és hogy a személyzet egy részét visszahelyezték a hajóra, de úgy gondolta, hogy még utoljára a Merratin-szigeten lévő körletben kényelmes ágyon alhat, és nem kell a szűkös hajókabinban nyomorognia. Most már mindegy, gondolta. A gyengélkedőn is egész tűrhetőek a matracok. Lehet, hogy be kéne költöznie.

Egy perccel később éles fénycsík jelent meg a feje felett, majd lassan ajtó méretűvé nőtt. Ethan megvárta, amíg Dion egy emelőkosárral leereszkedik érte.

– Fel tudsz állni? – kérdezte. A jobb karját tehetetlenül lógatta maga mellett.

– Mindjárt meglátjuk – nyugtázta Ethan. Megpróbálta maga alá húzni a lábait, és figyelmen kívül hagyni a fantomfájdalmat. Nem volt könnyű dolga. Összeszorította a fogát, de minden igyekezete ellenére is kénytelen volt elfogadni Dion kezét, ha át akart szállni az emelőkosárba.

– A srácok ki fognak nyírni minket, amint meglátják, hogy mennyire összetörtük a Humanoidokat – jegyezte meg Dion, miközben magukra csukta az emelőkosár rácsát. Ethant jelenleg jobban érdekelte, hogy nem tudta terhelni a bal oldalát. Most csak pár méter magasra emelkedtek, de így is kapaszkodnia kellett.

– Már az is kész csoda, hogy egyáltalán visszahoztuk őket – jegyezte meg.

– Az bizony – értett egyet Tira. – Úgyhogy még ma kitekerem a nyakatokat.

– Nem baj, csak hozd a szimulátort – morogta az orra alatt Dion, miközben az emelőkosárral földet értek közvetlenül a hordágyak mellett.

Niké gondolatai még mindig Ethan Harland körül jártak, pedig már régen maga mögött hagyta a gokartpályát. Nem maradhatott a környékén sem, így is több tucat meghívást utasított vissza, hiszen mindenki a nap bajnokát szerette volna ünnepelni. Alig tudta lerázni a trizantoni fiatalokat, és közben folyton próbálta titkolni, hogy mennyire furcsák számára ezek a szokások. Trizantonban a gyerekek és a felnőttek is közvetlenek voltak egymással. Könnyedén barátkoztak és nevettek még a háború árnyékában, ilyen közel a frontvonalhoz is. Egyáltalán nem hasonlítottak Shinaria merev, udvarias és távolságtartó embereire, ahol még az utolsó koldus is sznobnak tűnt hozzájuk képest.

Talán azok a mesék Trizantonról mégsem tükrözték teljes mértékben a valóságot.

Ethan Harland viselkedését viszont még mindig nem tudta hová tenni. A fiú minden mozdulatából sütött a céltudatosság és a mérhetetlen önbizalom, ugyanakkor az ő álcája sem volt tökéletes. Niké nem felejtette el azt a végtelenségig döbbent tekintetet, ahogyan a célvonalon átérve bámult rá…

Nagy kár, hogy el kellett rohannia. Igazán hasznos lett volna egy kicsit jobban megismerni őt. Akár csak a saját kedvéért, akár azért, hogy információkat szállítson haza. Csakhogy ez utóbbi nem az ő dolga volt. Neki az új típusú Humanoidot kellett elvinnie, feltéve persze, hogy visszatér, hiszen Harland valószínűleg egy bevetés miatt rohant el, és lehet, hogy már vissza sem hozza azt a robotot.

Niké bedugta a kulcsot a zárba – csakhogy amint elfordította, a zárnyelv helyett a kilincset nyitotta ki. Valaki volt idebent. A nappaliból kiszűrődő fény is erről árulkodott. A lány óvatosan lökte be az ajtót, és a falhoz lapult. Ösztönösen is a derekához nyúlt, de hiába. Fegyvertelen volt.

– Nincs mitől tartanod, csak én vagyok – tűnt fel Yasser barnára színezett üstöke. A hangja szigorúan csengett a megnyugtató szavak ellenére. – Hol voltál?

– Csak… csak a városban – mondta Niké, és nagy levegőt véve beljebb lépett. Szorosan becsukta az ajtót maga mögött, és hozzásimult. Nem számított rá, hogy a férfi ilyen hamar visszatér. Talán korábban kapott kimenőt, mint azt előzőleg ígérték?

Yasser tekintetétől a lányt kirázta a hideg.

– Egy órája üzentem. Nem kaptad meg?

Niké meglepetten pislogott, és elővette a telefonját. A készülék hétköznapi, zsebméretű digitáblának tűnt, bár annál jobb programok futottak rajta. Valóban ott volt Yasser üzenete, miszerint azonnal menjen haza. Csakhogy a gokart motorja mellett valószínűleg elkerülte a figyelmét az üzenet érkezése, utána pedig nem jutott eszébe ránézni a készülékre.

– De igen. Sajnálom, az én hibám – mondta. Nem bocsátkozott magyarázatba.

Yasser mély levegőt vett, de nem firtatta a dolgot.

– Semmi baj.

– Történt valami? – kérdezte a lány, és végre beljebb lépett a lakásba. Most már nem tartott tőle, hogy a férfi a torkának ugrik.

– Sikerült elküldenem az adatokat, de a terv további részét nem tudjuk végrehajtani, még akkor sem, ha megvárjuk, hogy visszahozzák a robotokat.

– Miért nem? – vonta fel a szemöldökét a lány. Levette a bőrkabátját, és az íróasztal melletti szék karfájára dobta. Talán arra is rá kellett volna kérdeznie, hogy hol vannak most a gépek, és hogy egyáltalán, Yasser miért beszél róluk többes számban, de a városban már mindenki azt pletykálta, hogy megérkezett a második Humanoid is. Páran lefilmezték és büszkén mutogatták őket egymásnak.

– Mert ezeknek a vezérlése merőben eltér a mieinktől. Beindítani sem tudnád – legyintett a férfi.

Niké elhúzta a száját. Nem szerette, ha nem bíznak meg a képességeiben.

– Biztos vagy benne? – kérdezte.

Yasser rövid habozás után bocsátkozott magyarázatba.

– Nem sikerült kiderítenem, hogy pontosan hogyan működik, de még az alapelvek sem stimmelnek a mieinkkel. Egész Trizantonban mindössze két pilótát találtak hozzájuk.

– Ki az a kettő? – kíváncsiskodott Niké.

– Az egyik valami Blackburn, őt csak most képezték ki. A másik nem is olyan meglepő módon Ethan Harland.

Niké elfordult, hogy elrejtse a mosolyát, és visszagondolt a fiúval lefolytatott, rövidke beszélgetésre. Ahogy felidézte Harland szavait, eszébe jutottak végre a sajátjai is.

A neve jelenleg Cynthia Farwell volt, ez szerepelt az irataiban. Ő viszont egész biztos, hogy Niké Saabként mutatkozott be.

Azonnal el kellett tűnnie innen. Csakhogy ha ezt kifejtette volna Yassernek, akkor be kellett volna számolnia mindenről, és valamiért még mindig úgy érezte, hogy jobb, ha ennek a találkozásnak az emlékét megtartja magának.

Nyugalmat erőltetett magára, és úgy tett, mintha minden figyelmét lefoglalná, hogy kisimítsa a bőrkabátot a széken.

– Akkor már nincs miért itt maradnunk, igaz? – kérdezte csak úgy mellesleg.

– Egy óra múlva tetőzik a dagály, addigra ki kell érnünk a partra. Várni fognak ránk – válaszolt a férfi. – Csomagolj össze!

Niké bólintott, és megkönnyebbült egy kicsit. Nem húzhatták sokáig az időt, de szerencsére nem is kellett. Harland valószínűleg nem ismerte fel a nevét azonnal, de hogy órákon vagy napokon belül adja tovább az információt, az már más kérdés volt. Akkor pedig nagyon hamar a nyakukon lesz a fél város.

A szekrényhez lépett, és előhúzta azt a fekete ruhát, amiben tökéletesen elrejtőzhetett az éjszakai tengeren.

Örülnie kellett volna, hogy végre hazatérhet, és maga sem értette, miért sajnálja, hogy itt kell hagynia Trizantont.

Dion sűrűn pislogott, amint a szimulátor lekerült róla. A gyengélkedőn szörnyen erős volt a világítás, a fiú szemét zavarta a fény. A Ricofeld gyógyszobájától nem sajnálták a reflektorokat. Lehet, hogy túl sokáig tartotta fogságban az az átkozott sisak? Elvégre a falon függő óra már a hajnali perceket számolta.

– Jobban vagy? – kérdezte Tira. Az előző fenyegetései ellenére kedves volt a hangja.

– Sokkal. Köszönöm – bólintott a fiú, és felült az ágyon. A jobbjában már csak egy halvány, szúrós érzés maradt. Kipróbálta, hogy tudja-e mozgatni.

Ethan már átöltözött a hétköznapi egyenruhájába, de azóta visszatért az ágyára. Lassan megcsóválta a fejét.

– Hamarosan teljesen elmúlik – mondta, amint Dion felnyögött egy rosszul sikerült mozdulat hatására.

– Remélem, mihamarabb.

– Legkésőbb akkor, ha visszaülsz a Humanoidba.

– Azt előbb meg kellene csinálni.

Ethan csak megvonta a vállát. Ha nem is jött rendbe tökéletesen, semmi jelét nem mutatta. Dionnak átfutott az agyán, hogy a pilótának volt már ideje hozzászokni a fantomfájdalomhoz, ő viszont most ismerkedett meg vele istenigazából.

– Egyelőre Bill akar beszélni veletek. Remélem, tőle megkapjátok a magatokét – törte meg a beálló csendet Tira.

– Szóval ezért voltál ilyen elnéző – vonta le a következtetést Dion. – Ha ő kinyír minket, neked már nem kell.

– Remélem, hogy megteszi – bólogatott a nő. – Dion, öltözz át, aztán tűnjetek a szemem elől, mert a végén eszembe jut, hogy mit műveltetek!

Dion Ethanre nézett. Egy pillanatig azt várta, hogy ismét összevigyorogjanak, mint nem sokkal a csata előtt, de a pilóta ezúttal nem volt jókedvében. Még csak rá se nézett, minden figyelmét lefoglalta, hogy megigazítsa a mandzsettáját. A fiú inkább elvonult az előre kikészített ruhájával a paraván mögé.

Bill az egyik kisebb társalgóban várta őket – Dion oda sem talált volna Ethan vezetése nélkül. A berendezés alapján a helyiség valószínűleg kártyapartiknak adott otthont, ha a hajó legénységének akadt némi szabadideje. Középen egy fémasztal, körülötte négy hasonló szék állt idebent. A világítást mindössze két fénycső szolgáltatta.

A parancsnok és a helyettese voltak bent, de ha beszélgettek is, a fiúk érkezésére azonnal elhallgattak. Fred hátradőlt a székében, és még meg is billentette, mintha véletlenül se szeretne belekerülni a főnök által kiszórt villámok hatósugarába. Ethan egy pillantással felmérte őket, majd vigyázzállásban állt meg. Dion igyekezett utánacsinálni, több-kevesebb sikerrel.

Bill előredőlt ültében, és lassú, fürkésző pillantással mérte végig a két fiatalt.

– Fel nem foghatom, hogyan sikerült Trizanton legbecsesebb gépeit rábízni két ilyen felelőtlen kölyökre. Egy dolog, hogy mázlitok volt, és legalább ti megúsztátok épségben, ha a Humanoidoknak nem is sikerült. De annak fényében, amit a csatatéren műveltetek, már ez is kész csoda. Tira Clayton hányszor is parancsolt vissza titeket?

Ethanön látszott, hogy megütik Bill szavai, bár igyekezett nem mutatni. Dion viszont már hozzászokott az efféle bánásmódhoz, úgyhogy fel sem vette.

– Csak egyszer – válaszolt végül Ethan.

– Én legalább háromszor hallottam – cáfolta meg Bill. Dion nem számolta Tira visszavonulási parancsait, de érzése szerint a férfi állítása közelebb volt az igazsághoz.

– Tira nem látja be a csatateret – szállt vele vitába Ethan. – Nem katonai stratéga, így nem relevánsak az utasításai.

Bill ujjai az asztalon zongoráztak. A parancsnok olyan szemmel mérte végig Ethant, mintha menten meg akarná fojtani.

– Elismerem, nagy segítség volt a Humanoidok jelenléte, de sokkal többet kockáztattatok, mint kellett volna. Támogatás nélkül berepültetek Demir főhajójának lőtávolságába.

– Engedélyt adtál rá – kotyogott közbe Dion.

– Mert elkerülte a figyelmemet, hogy mindkét gép tölténytára kimerült – világított rá Bill. – Egy ekkora csatában csak a közeli egységekre tudok figyelni. Akkor még úgy hangzott, mintha tudnátok, hogy mit csináltok, holott a Humanoidokat nem a hajók ellen találták ki. Ráadásul Chloe már akkor sem volt sértetlen.