Jørn Lier Horst

A KATHARINA-KÓD

Fordította: Török Ábel

A mű eredeti címe: Katharina-koden

Copyright © Jørn Lier Horst, 2017

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Török Ábel, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-439-5 (papír)

ISBN 978-963-614-440-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1.

A kartondobozok a ruhásszekrény legmélyén álltak. Összesen három. Wisting kivette közülük a legnagyobbat. Az egyiknek kiszakadt a sarka, ezért óvatosan kellett kivinnie a nappaliba.

A doboz tetejének négy lapját precízen egymás fölé és alá rendezték. Felnyitotta őket, és kiemelte alóluk a legfelső mappát. Fekete volt, a hátoldalán megfakult cetlivel: Katharina Haugen. Félretette, és kezébe vette a piros, Tanúk I. címkével ellátott mappát, majd két ugyanolyat, a Tanúk II. és a Tanúk III. elnevezésűt is. Végül megtalálta, amit keresett, a Kleiverveien nevű vaskos irattartót.

A kartondobozok a Katharina-ügy dokumentumait tartalmazták. Wisting valójában nem tárolhatott volna otthon hivatalos iratokat, de ezek annál többet érdemeltek, mint hogy egy archívumban porosodjanak elfeledve. A szekrény mélyén álló iratok minden egyes alkalommal, amikor elővett egy inget, emlékeztették az ügyre.

Megkereste az olvasószemüvegét, és az ölébe vette a nagy mappát, amit legutoljára egy évvel ezelőtt olvasott át.

Katharina a Kleiverveienen lakott. Az egyszerű családi házat az összes lehetséges szögből lefényképezték. Mind a négy oldalról erdő vette körbe. Az egyik fotó hátterében a Kleiver-tó csillogott. Maga a ház egy emelkedő tetején állt, nagyjából száz méterre az úttesttől. Barna falú, az éleknél fehérre festett épület volt, az ajtaját zöldre festették. Az ablak alatti cserepekben nem nőtt virág.

A régi fényképeket nézegetve Wistinget olyan érzés kerítette hatalmába, mintha kísértetházban járna. Katharina eltűnt, de a cipői az előszobában maradtak. Szürke futócipő, barna csizma és egy fatalpú klumpa, mellette a férje nagy szandálja és munkáscsizmája. A fogason három kabát lógott. A folyosón állt egy komód, rajta golyóstoll és bevásárlólista, kicsit arrébb egy bontatlan levél, egy napilap és néhány kéretlenül bedobott reklámújság. Egy furcsa dísztárgy mellett rózsacsokor hervadozott egy vázában. A komód fölött lógó tükörre néhány emlékeztetőcetlit ragasztottak. Az egyikre egy dátumot és egy időpontot írtak, a másodikra egy nevet és egy telefonszámot, a harmadikra egy monogramot és egy összeget. AML, 125 korona.

Katharina bőröndje kinyitva hevert az ágyon, tele ruhákkal, mintha úgy tervezte volna, hogy sokáig távol marad. Tíz pár zokni, tíz bugyi, öt melltartó, tíz póló, öt nadrág, öt pulóver, öt blúz és egy edzőszett. Wisting mindig is úgy érezte, hogy valami nem stimmel ezzel a bőrönddel, de sosem tudott rájönni, mi lehet az. A ruhák annyira szabályosan, szinte hivatalosan voltak összeválogatva, mintha valaki más pakolta volna össze őket, vagy valaki másnak készítették volna elő.

Továbblapozott. A nappali asztalán öt könyv sorakozott, a polcról vették le őket. Wisting maga is olvasott közülük néhányat: Mariposa mozgalom, Az alkimista, Fehér négerek. A könyvek mellett egy kép hevert Katharináról és Martin Haugenről. Egy kilátóponton készült. Egymást átölelve mosolyogtak a kamerába, amelyet minden bizonnyal egy éppen arra járó, ismeretlen túrázó tartott a kezében. A képet eredetileg bekeretezték, de valamikor kivették a keretből, és mellé tették.

A konyháról készült fényképek voltak a legkülönösebbek. A pultra tett tányéron egy szelet vajas kenyér, mellette egy pohár tej. Katharina széke kihúzva. Az asztalon egy golyóstoll hevert, és mellette az, amit a nyomozók csak Katharina-kódnak neveztek.

Wisting hunyorogva vizsgálta a fénymásolatot. Három függőleges vonal mellett számok sorakoztak a papíron. Soha senki nem jött rá, mit jelenthetnek.

A rendőrség saját szakemberei mellett a Norvég Fegyveres Erők biztonsági osztályának kriptológusai is nagy igyekezettel próbálták megfejteni a rejtélyes sorokat, de mindhiába. Még külföldi szakértőknek is továbbküldték a kódot, de ők sem voltak képesek értelmes üzenetet kiolvasni belőlük.

Wisting úgy forgatta és nézegette a fénymásolatot, mintha most egészen más szemmel nézne rájuk, és az eltelt idő távlatából megérthetné, mit is jelent a rejtélyes üzenet.

Felpillantott a dokumentumok közül, és látta, hogy Line időközben megérkezett. Nem is hallotta, mit mond neki a lánya. Egészen addig észre sem vette, hogy valaki más is van a szobában.

– Hm? – kérdezett vissza, és letolta az orráról a szemüveget, amely a nyakában lógott egy vékony láncon.

Line leült, az ölébe vette a kislányát, és levette róla a kabátját és a cipőjét. A Wisting előtt álló kartondobozra pillantott.

– El is felejtettem, hogy holnap már október tizedike van – ismételte meg, amit az előbb mondott.

Wisting félretette a mappát, az unokája felé nyújtotta a kezét, és magához emelte. Nem volt már csecsemő. A tehetetlen kisbaba, akit először tizennégy hónappal ezelőtt tarthatott a karjában, rengeteget változott azóta. Wisting a kerek kis arcához nyomta az ajkát, és cuppanós puszit adott neki. Amalie felnevetett, és a nagypapája nyakában lógó szemüveg után kapott apró ujjaival. Wisting elkapta, és arrébb tolta a kezét.

– Komolyan azt gondolod, hogy maradt még bármi azokban, amit nem olvastál? – biccentett Line az asztalon heverő mappák felé. Rosszkedvűnek és idegesnek tűnt.

– Valami baj van? – kérdezte Wisting.

Line sóhajtott, majd a táskájába nyúlt, és előrántott belőle egy sárga parkolási bírságot, amivel egy rúzs, egy golyóstoll, egy csomag rágó és néhány egyéb holmi is kihullott.

– Megbüntettek a parkolóban – csapta az asztalra a cédulát, aztán elkezdte visszarendezni a táska tartalmát. – Hétszáz koronára.

Wisting a papírdarabra pillantott.

– A 372-es számú parkolási szabály megsértése – olvasta hangosan. – Mi a 372-es szabály?

– Tilosban parkoltam.

Wisting elmosolyodott, az unokájához hajolt, és az arcához dörgölte az orrát.

– Anyát megbüntették – mondta elváltoztatott hangon.

Line felállt.

– Nem értem, miért foglalkozol még mindig ezekkel a papírokkal – jegyezte meg, miközben a konyha felé indult. – Ennyi év után…

– Fellebbezel? – kérdezte Wisting. – A bírság miatt, úgy értem.

– Nem lenne semmi alapja – vont vállat Line. – Nem láttam a táblát. Csak sajnálom rá a pénzt.

Egy teáskanállal tért vissza. Elővett a táskájából egy pohár joghurtot, és visszaültette Amaliét az ölébe.

– Sikerült még rokonokat találnod? – kérdezte Wisting.

Line felbontotta a joghurtot.

– Csak néhány negyed- és ötöd-unokatestvért Bergenben – mosolygott.

– Azt sem tudtam, hogy létezik olyan, hogy ötöd-unokatestvér – csodálkozott Wisting.

– Csak az ükapjuk közös – vont vállat Line, és etetni kezdte Amaliét.

– És ebben az esetben melyik ükapa közös?

– Arthur Thorsen – felelte Line. – Anya dédapja volt.

– Sosem hallottam róla – nézett tanácstalanul Wisting.

– 1870-ben született Askøyön – mosolygott Line.

Wisting megrázta a fejét, és a kezébe vette az imént félretett nyomozói jelentést.

– És még azt mondod, én foglalkozom túl sokat régi papírokkal? – mosolygott vissza.

– De hát nincs ott, amit keresel – vetette ellen Line. – Huszonöt éve gyötröd magad ezzel az üggyel. Ha azokban a mappákban lenne a megoldás, már rég rájöttél volna.

– Még csak huszonnégy éve – állt fel Wisting. Tudta, hogy egyik mappa sem rejti a választ, de abban is biztos volt, hogy a nyomozás során előkerült hétszázhatvanhárom személy közül legalább egy tudja, mi történt azon az októberi napon, lassan negyed évszázaddal ezelőtt.

A kezébe vett egy piros mappát, és véletlenszerűen kihúzott belőle egy dokumentumot. Egy tanúvallomás volt az. A papír az évek során elkopott, a szöveg megfakult. Wisting ránézett egy mondatra az oldal közepén, de már fejből tudta, hogy végződik. Rutinkihallgatás volt, semmi fontos vagy érdekes új adalék nem hangzott el, de valahányszor átfutotta ezt vagy bármelyik másik iratot, az az érzése támadt, hogy most végre felfedez egy korábban figyelmen kívül hagyott részletet, vagy új megvilágításba helyezi az eddig ismert információkat.

– Szóval idén is mentek? – zökkentette ki Line a gondolataiból.

Wisting visszarakta a papírt a mappába. Rájött, hogy ismét sikerült lemaradnia a kérdés elejéről.

– Idén is felmentek a nyaralóba együtt? – ismételte Line.

– Kivel? – kérdezett vissza Wisting, bár pontosan tudta, hogy kire gondol a lánya.

– Vele – biccentett lemondóan Line az asztalon fekvő dokumentumok felé.

– Nem hiszem – felelte Wisting.

– De holnap azért meglátogatod?

Wisting bólintott. Ez már hagyomány volt. Minden év október tizedikén felkereste Martin Haugent.

– Ne haragudj! – tette le a mappát a kezéből.

Tudta, milyen lesz, amikor közeledik az ügy évfordulója. A régi rejtély minden gondolatát kitöltötte. Ilyenkor semmi másra nem tudott figyelni.

– Mi a tervetek ma estére? – kérdezte az ablakhoz lépve. Kint már besötétedett. Az üvegen esőcseppek gyöngyöztek.

Amalie éppen ekkor nyelte le az utolsó kanál joghurtot.

– Edzeni megyek – tette le Line a lányát a padlóra. – Meg akartalak kérni, hogy vigyázz rá. Annyira nem rajong a dadusokért.

A kis Amalie bizonytalanul imbolygott a padlón.

– Még jó, hogy nálam viszont szeret lenni – mosolygott Wisting. Ahogy Amalie felé indult, a kislány is totyogni kezdett felé, és hangosan kacagott, amikor Wisting a magasba emelte.

– Óvatosan! – szólt rá Line. – Épp most evett.

Wisting lerakta a padlóra, és előhozott egy játékokkal teli dobozt a szomszéd szobából. A szőnyegre borította a tartalmát, és leült Amalie mellé. Az unokája a kezébe vett egy piros építőkockát, és mondott valamit, amit Wisting nem értett.

– Köszönöm! – állt fel Line. – Néhány óra múlva jövök.

Integetett nekik, de Amalie már annyira belemerült a játékba, hogy észre sem vette az anyja távozását. Tíz percig együtt játszottak még, aztán a kislány már inkább csak magát szórakoztatta.

Wisting térde roppant egyet, miközben felállt. A kartondobozokhoz lépett, elővette a régi jegyzetfüzetét, és leült a fotelbe. Lapozgatni kezdett, majd ismét az orrára tolta az olvasószemüveget.

A nyomozások során szerzett összes fontos információt a vastag, kék jegyzetfüzetben gyűjtötte. Az elején mindig csak néhány kulcsszót írt fel, nagy vonalakban felvázolta az ügyet, aztán következtek a részletek: a tanúvallomások, nyomok és laboreredmények. A jegyzetfüzet volt az egész nyomozás lelke. Minden egyes kihallgatást, minden felderített bizonyítékot tartalmazott, és Wisting később ezek alapján döntötte el, milyen irányban folytatódjon a munka.

Nem értette, miért zavarja ennyire Linét, hogy még mindig foglalkozik ezzel a régi üggyel. A lányát általában vonzották az elvarratlan szálak és a megoldatlan rejtélyek. Ugyanaz a makacs kíváncsiság sarkallta az újságírásra, mint ami Wistinget a nyomozásra. Ha Line útelágazáshoz ért, és jobbra indult, azt is tudni akarta, mi várta volna balra. Amalie születése után belevetette magát a családfakutatásba. Bizonyára azért, mert szerette volna, ha a kislányának nagy családja lesz, hiszen az apjával meglehetősen ritkán keresték egymást. A háttérben azonban valójában itt is a kielégíthetetlen kíváncsisága állt. Linét jó érzéssel töltötte el, hogy egyre többet tud meg a rokonairól, és egyre összetettebb képet kap az egész családjáról és a felmenőiről. Ez a módszeres kutatás nagyon is emlékeztetett a nyomozók munkájára.

Line újságíróként mindig is válaszokat keresett. Nemcsak híreket akart lehozni az olvasóknak, hanem valóban tudni akarta, mi áll a dolgok hátterében. A VG szerkesztősége pedig különösen értékelte ezt a tulajdonságát. Mivel remélték, hogy később teljes állásban tér vissza hozzájuk, még a szülési szabadságát is meghosszabbították.

Wisting nyilván nem akarta, hogy a lánya belefolyjon a Katharina-ügybe, de nem értette, miért ilyen érdektelen iránta. Talán azért, mert a dobozok csaknem egész életében ott álltak a szekrényben. Line hatéves volt, amikor Katharina Haugen eltűnt. Hozzászokott már, hogy az apja időnként maga köré tornyozza a régi dokumentumokat, és napokra elmerül bennük. De az is lehet, hogy ő is elfogadta azt a választ, amit oly sokan mások, vagyis hogy Katharina Haugen huszonnégy évvel ezelőtt, egy sötét októberi napon úgy döntött, saját kezűleg vet véget az életének.

De akkor hová tűnhetett a teste?

Egy másik elmélet szerint baleset történt. Túrázni ment a hegyekbe, valahol elesett, és ott maradt. Ez a lehetőség azonban több kérdést vetett fel, mint amennyi választ nyújtott.

Akárhogyan történt is valójában, a többi dolgot is figyelembe kellett venni. Azokat, amelyek miatt Wisting évről évre újra átrágta magát az ügyön. A konyhaasztalon talált rejtélyes kód, a különös szomszéd és az ismeretlen apa… És persze a virágok. Tizennégy vörös rózsa.

Amalie felállt. A másik fotelnek támaszkodva bámult maga elé, és egy színes műanyag csörgőt rágcsált.

Wisting rámosolygott, az ölébe vett egy újabb mappát, és előkereste annak a nőnek a vallomását, aki az utolsók között látta Katharina Haugent. Ez az egyik barátnője volt, Mina Ruudnek hívták. Együtt énekeltek egy kórusban, öt éve ismerték egymást. Az utolsó hetekben Katharina nem ment el a próbákra. A telefonban azt mondta Minának, hogy nincs jó passzban, nincs elég energiája az énekléshez. Éppen ezért Mina meglátogatta két nappal az eltűnése előtt. Katharina valóban kimerültnek és sápadtnak látszott. Mina szerint egyértelmű volt, hogy nyomasztja valami. Katharina kitérő választ adott a kérdéseire, és csak annyit mondott, vett egy doboz vitamintablettát, hátha attól erőre kap. A kihallgatáson Mina azt is elmondta, hogy az utolsó egy évben Katharina nagyon megváltozott. Korábban – ahogy fogalmazott – igazi energiabomba volt, olyasfajta ember, aki mindig vidámságot hoz mások életébe. Ragyogó nő volt, így mondta szó szerint. Aztán valami történhetett, mert egyszer csak teljesen megváltozott. Ritkábban járt el otthonról. Szinte soha nem találkozott már a barátnőivel. Befelé fordult, csendes lett, és lehangolt.

Mina Ruud vallomásában Wistinget különösen egy bekezdés mozgatta meg. A nő azt mondta a kihallgatást végző nyomozónak, hogy olyan volt, mintha Katharina valamiféle sötétséget hordozna magában. Mintha olyan titkot rejtegetne, amit senki előtt nem fedhet fel.

A barátai és a kollégái közül is többen lehangolt, depresszióra hajlamos nőként jellemezték az eltűnése előtt. Az általános vélekedés szerint ennek az volt az oka, hogy végtelenül visszavágyott osztrák rokonaihoz és ismerőseihez.

Wisting átugrotta a vallomás egy részét, és néhány későbbi bekezdést kezdett olvasni. Hirtelen megakadt a tekintete egy olyan mondaton, amelynek mindeddig nem tulajdonított különösebb jelentőséget. Mina Ruud megpróbált visszaemlékezni rá, pontosan mikor zajlott le közöttük egy bizonyos beszélgetés, amikor Katharina elmondta neki, hogy két nappal korábban találkozott egy osztrák férfival. Teljesen véletlenül futottak össze egy kávézóban. A férfi megkérdezte tőle, szabad-e a szék az asztalánál. Katharina felfigyelt az akcentusára, és megkérdezte, hogy Ausztriából jött-e. Nagyon örült, hogy egy honfitársával beszélhetett.

A nyomozók nagy erőkkel keresték az osztrák férfit, de még azt is nehéz volt megállapítani, pontosan mikor találkozhattak. Mina úgy emlékezett, valamikor augusztus közepe felé, egy délután. Wistingnek legalábbis így rémlett, a papíron azonban nem ez állt.

Ismét elolvasta a mondatot. Délután találkoztak, augusztus közepe felé.

Valami szöget ütött a fejébe. Mindig is úgy értelmezte, hogy Katharina csak egyszer találkozott a férfival, egy délután. Az egy szócska azonban lemaradt. A rendőrségi jelentésekben, ahol mindig a lehető legpontosabban kellett fogalmazni, ez hibának számított. Ő maga is elkövette már néhányszor, hiszen időnként óhatatlanul előfordul egy-egy figyelmetlenség. Eddig, amikor olvasta, magában hozzátette, hogy egy délután találkoztak, az agya magától kiegészítette a mondatot.

Az, hogy az elhangzottakat ilyen formában máshogy is lehet értelmezni, önmagában semmit sem jelentett. Mindenesetre, hogyha ez elkerülte a figyelmét, lehetséges volt, hogy a dokumentumokban van más is, amire korábban nem figyelt fel.

Félretette a jelentést, majd újdonsült lelkesedéssel és kíváncsisággal vetette magát a legközelebbi papírhalomra. Ez az eltűnés négyféleképpen történhetett: Katharina öngyilkos lett, balesetet szenvedett, elszökött otthonról, vagy bűncselekmény áldozata lett. A nyomozók az összes lehetőséget kivizsgálták, és azt is figyelembe vették, hogy a nő egy új élet reményében – vagy a régi élete utáni vágyakozásból – szó nélkül elhagyta az országot.

Wisting sosem hitte, hogy Katharina a saját akaratából tűnt el. Bár sosem találták meg a holttestét, sem a gyilkosság helyszínét, mindig is úgy képzelte, hogy a nőt megölték. Nem véletlenül gondolta így, a legtöbb jel egész egyszerűen erre mutatott. Az ágyra készített bőrönd, a polcról leemelt könyvek, a keretből kivett fénykép és persze a konyhaasztalon talált kód.

Ismét a kezébe vette a fénymásolatot, hogy megnézze. A lapot három vastag, fekete vonal darabolta fel, az alján egy vízszintes vonallal. A lap többi részén számok sorakoztak. A bekarikázott 362-est kétszer is felírták. A 334-essel ugyanez történt. A 18-as is kétszer szerepelt, de kör helyett négyzet keretezte. Ezeken kívül további számokat is felírtak: 206, 613, 148, 701, 404 és 49. Az egészben a legérdekesebb a lap szélén álló nagy X volt, amelynek az egyik szára hosszabb volt, mint a másik, ettől pedig úgy nézett ki, mint egy ferde kereszt. A golyóstoll annyiszor átment rajta, hogy szinte átlyukasztotta a papírt.

Wisting, mint már oly sokszor korábban, csak ült, és nézte a számokat meg a keresztet. Úgy érezte, mintha a tudatalattijában megmozdulna valami, de képtelen volt elkapni a gondolatot. Mégis… a számok mintha egyre kézenfekvőbb jelentéssel bírtak volna.

Beszívta a levegőt, és bent tartotta. Éppen egy ilyen pillanatban reménykedett, valahányszor előkotorta ezeket a régi dokumentumokat. Az elmúlt évben talán olyan tapasztalatot szerzett – látott, hallott vagy átélt valamit –, ami segíthet új szemszögből vizsgálni a régi kérdéseket. Érezte, hogy közel jár. Egy hajszál választotta el a megoldástól. Egy kósza megjegyzés, egy fénykép, egy jelentéktelen részlet, ami az utóbbi tizenkét hónapban befészkelte magát a tudatalattijába, végre nyomra vezethette az ügyben.

Hangosan felolvasta a számokat, hátha az segít neki a gondolkodásban.

– Kétszázhat, hatszáztizenhárom, száznegyvennyolc…

A kis Amalie utánozni kezdte. Ő is megpróbálta kimondani a számokat, és nevetett, amikor belegabalyodott a nyelve.

Wisting rápillantott. A szája körül nagy, kék folt éktelenkedett. A kezében golyóstollat tartott. Kilyukasztotta a fogával, a tinta pedig lecsorgott a kezén.

Gurgulázva nevetett, és visszadugta a tollat a szájába. Wisting félredobta a papírokat, odaszaladt hozzá, és kirántotta a kezéből a tollat.

Az ajka, a foga, a nyelve és az egész álla tiszta kék volt. Wisting felkapta, a fürdőszobába szaladt vele, és gyorsan megnyitotta a csapot. Meleg vizet engedett a tenyerébe, és mosni kezdte Amalie arcát, aki erre visításba fogott. Wisting vizet locsolt a szájába, mire Amalie köhögni és krákogni kezdett. Elszíneződött víz csobogott le a lefolyón. Wisting nem törődött a heves ellenkezéssel, addig mosta a gyerek száját, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy már nincs benne több tinta. Végül leült a lehajtott vécéülőkére, és megpróbálta megvigasztalni a kislányt.

– Minden rendben – mormogta, és igyekezett nyugodt hangon beszélni.

Amalie kissé lecsillapodott. Wisting előkotorta a zsebéből a telefonját, és felhívta az ügyeletet. Röviden elmagyarázta, mi történt.

Az ápoló az unokája nevét kérdezte.

– Ingrid Amalie Wisting – mondta, majd megadta a születési idejét is.

A vonal túlsó végéről billentyűzet kopogása hallatszott.

– Nagyjából mennyi tintát nyelt? – kérdezte az ápoló.

– Fogalmam sincs – vallotta be Wisting. A nappali felé indult Amaliével. A szétrágott golyóstoll a szőnyegen feküdt, körülötte kék folt sötétlett. – Nagyjából a fele maradt meg. De a tinta legnagyobb része a ruhájára és a kezére került.

– A tinta kis adagban teljesen ártalmatlan – nyugtatta meg az ápoló. – Az sokkal nagyobb gond lenne, ha műanyagdarabkákat is nyelt volna.

Wisting a tollra pillantott. A legvége egészen eltöredezett.

– Miért, akkor mi történhet? – kérdezte.

– Megakadhat a torkán – felelte az ápoló. – De úgy hallom, nem történt komoly baj. Ma még talán csikarni fog kicsit a hasa, de ez is kijön természetes úton, mint minden más.

Wisting megköszönte a segítséget, és visszavitte Amaliét a fürdőszobába. Benedvesített egy rongyot, hogy azzal törölje le az unokája arcát és aprócska ujjait. Valamivel jobb lett a helyzet, de a kék foltok valamennyire még megmaradtak. Wisting elővette az unokája fogkeféjét, fogkrémet nyomott rá, és megpróbálta kifehéríteni az elszíneződött fogacskákat. Amalie megint ellenállt, és újra sírni kezdett. Wisting egy idő után feladta, visszament a nappaliba, és a fotelbe süppedt, a kislánnyal az ölében. A kezdeti ijedtség fokozatosan méregbe csapott át. Magára volt mérges.

Amalie nem hagyta abba a sírást. Bizonyára kimerült volt, és őt is megfertőzte nagyapja nyugtalansága. Wisting felállt, fél kezével az unokáját ringatva összeszedte a Katharina-ügy iratait, és mindent visszarakott a kartondobozba. Az egyik mappát elfelejtette lezárni, ezért az összes papír kicsúszott az asztalra, onnan pedig a padlóra. Egy kupacba fogta, és úgy, ahogy voltak, begyömöszölte őket a dobozba. Sem az nem érdekelte, hogy összegyűrődnek, sem az, hogy hatalmas rendetlenséget csinált a mappák között. Csak szeretett volna végre mindent elpakolni.

A másik kezébe vette Amaliét, lezárta a nagy kartondobozt, és a fal mellé lökte a lábával. Ezután leült a padlóra a gyerekkel, és csendben tanulmányozta a kislányt. A ruhája tönkrement. Még szerencse, hogy láthatóan amúgy is hamarosan kinőtte volna, de azért Wistingnek valahogyan kárpótolnia kell majd érte a lányát.

Mire Line megérkezett, a sírás-rívásnak már rég vége szakadt. Éppen néhány fakockát rakosgattak egymásra, amikor a lánya belépett a nappaliba. Amikor meglátta őket, elmosolyodott, de ahogy észrevette a kék foltokat Amalie arcán és ruháján, kővé dermedt.

– Mi történt? – kérdezte a magasba emelve a gyereket.

– Megdézsmált egy golyóstollat – felelte Wisting.

– Nem figyeltél rá?

– Fürge, mint a nyúl – tért ki a válasz elől.

– De te is itt voltál vele, nem?

– Persze – bólintott Wisting. – De egyszer csak odanéztem, és tele volt a szája. Azt hiszem, a te tollad volt. Akkor eshetett ki a táskádból, amikor megmutattad a büntetőcédulát.

Line megnyalta a hüvelykujját, és dörzsölni kezdte vele Amalie nyakát.

– Felhívtam az ügyeletet – folytatta Wisting. – A tinta kis adagban nem veszélyes. Kicsit nehéz eltüntetni a nyomait, de egyébként teljesen ártalmatlan.

Line sóhajtott.

– Hazaviszem, és megfürdetem.

Leült az egyik fotelbe, és átölelte a kislányát. Wisting közben összeszedte a szétszórt játékokat.

– Veszek majd neki új ruhát – mormogta. – Vagy legalább kifizetem ezt.

Line megrázta a fejét.

– Ne viccelj! – állt fel a fotelből. – Köszönöm, hogy vigyáztál rá.

– Ne haragudj! – szabadkozott Wisting. – Szörnyű bébicsősz vagyok.

Line elmosolyodott.

– Semmi gond – mondta, majd a kartondoboz felé biccentett. – Azért azt ne felejtsd el, hogy Thomas hazajön a hétvégén!

Thomas Line ikertestvére volt. A hadseregben dolgozott helikopterpilótaként. Minden évben csak néhány napra jött haza.

– Majd sütök pizzát – mosolyodott el Wisting.

Ezt a szokást akkor vezették be, amikor Line és Thomas tízéves volt. Wisting minden pénteken, miután hazaért a munkából, pizzatésztát gyúrt be, a gyerekek pedig segítettek neki a feltétekkel. Így teltek el a kilencvenes évek. Csak akkor hagytak fel vele, amikor Thomas belépett a hadseregbe.

– Mi is itt leszünk. – Line megölelte a kislányát. – Elbúcsúzol a papától?

Wisting odalépett hozzájuk, mindkettőjüket megölelte, és kikísérte őket az ajtóig. A küszöbön állva figyelte, ahogy elsietnek az esőben, és bemennek Line valamivel lejjebb álló házába.

Csak most jött rá, hogy hazudott a lányának. Elcsodálkozott, milyen könnyedén csúszott ki a száján, hogy figyelt Amaliére, miközben valójában a Katharina-üggyel volt elfoglalva. Nemcsak hogy hazudott, de részben még Linére is hárította a felelősséget. Úgy tett, mintha az ő hibája lett volna, hogy golyóstoll került a játékok közé.

Becsukta az ajtót, visszatért a nappaliba, és a félrecsúsztatott kartondobozra nézett.

A hazugság minden nyomozás szerves részét képezte. Mindenki hazudott. Akiket kihallgattak, ritkán tagadták le teljesen szándékosan az igazságot, inkább megkerülték vagy elferdítették. Kétértelmű válaszokat adtak, kisebb dolgokat elhallgattak, túloztak, kiszíneztek néhány eseményt, hogy érdekesebbnek hassanak, vagy olyasmiről füllentettek, ami rossz fényt vetett volna rájuk. Gyakran rosszul emlékeztek valamire, vagy nem egészen úgy érzékelték az eseményeket, ahogy azok valójában történtek. Ahelyett, hogy bevallották volna, hogy nem rémlik nekik semmi, kitaláltak valamit, hogy kitöltsék a fehér foltokat. Idővel maguk is elhitték, hogy ez valóban megtörtént. Ezek a vallomások általában mások beszámolója alapján születtek. Ahhoz, hogy az ember el tudjon igazodni az ilyen hazugságok között, szükség volt független bizonyítékokra is, amelyek alátámaszthatták vagy megcáfolhatták a hallottakat.

Lehajolt, és felvette a tollat, amelyet Amalie megrágcsált. A fognyomoktól már alig látszott a rendőrség logója. A toll Wistingé volt. Azon tűnődött, elmondja-e Linének, vagy inkább hallgasson róla. A toll mindenesetre használhatatlanná vált, úgyhogy kiment a konyhába, és a szemetesbe dobta. Ezután visszatért a nappaliba, felnyitotta a kartondobozt, és újra elővette az ügy dokumentumait.

2.

Ahogy Wisting kitolatott a garázsból, keskeny, szürke esőcseppek csorogtak le a szélvédőjén. Az éjszaka előrehaladtával egyre nagyobb égszakadás kerekedett. Éjfélig fennmaradt, hátha sikerül rájönnie arra, amit este majdnem megfejtett, de hiába várt az ihletett pillanatra, az nem tért vissza.

A válla fölött hátranézve Line házára pillantott. A konyhából fény szűrődött ki. Amalie általában hat körül ébredt. Wisting egy pillanatra elgondolkodott rajta, hogy beugorjon-e hozzájuk, és megkérdezze, minden rendben ment-e este. Mint reggelente általában, most is kényelmesen készülődött. A munkaidő csak egy óra múlva kezdődött. Aztán eszébe jutott, hogy Line bizonyára szeretné még egy kicsit visszafektetni Amaliét, akkor pedig csak zavarná őket.

Huszonnégy évvel ezelőtt, október tizedikén tiszta volt az ég, és lágy, gyenge délkeleti szellő fújt. Pontosan emlékezett erre a jelentésekből. Estefelé kicsit beborult az idő. A légmozgás széllé erősödött, a hőmérséklet nagyjából nyolc fokra csökkent.

Lassan áthaladt a lakóövezeten, majd balra fordult a Larviksveienen. Előre tudta, hogy nem lesz különösebben eredményes napja. Semmire nem fog tudni rendesen összpontosítani se azelőtt, se azután, hogy találkozik Martin Haugennel.

Katharina már korábban is tűnt el. Akkor még Katharina Bauernek hívták. Huszonegy évesen motorra ült otthon, Pergben, kihajtott a kis osztrák faluból, és soha nem tért vissza. Akkor egy rosszul működő családból menekült, erőszakos, alkoholista mostohaapja és mentális betegségekkel küszködő, ingatag természetű anyja elől. Ezt megelőzően egy ideig összetartott a húgával és a kisöccsével, de amint elég idős lett ahhoz, hogy gondoskodni tudjon magáról, megpakolt egy hátizsákot, és lelépett otthonról.

Egészen Norvégiáig vezetett az útja. Valahol az országban élt a vér szerinti apja, legalábbis az anyja azt mondta neki, hogy az apja norvég. Katharina nem is reménykedhetett benne, hogy megtalálja. Mindössze annyit tudott róla, hogy Richardtnak hívják, és egy időben törzsvendége volt annak az étteremnek, ahol az anyja dolgozott 1958 nyarán. Azután továbbutazott, és talán soha nem tudta meg, hogy született egy lánya.

Valójában nem is az ismeretlen apja miatt ment Norvégiába. Legfőképpen csak messzire akart kerülni otthonról. Kíváncsi volt az országra. Mielőtt elindult, sokat tanult a földrajzáról, történelméről, és valamennyire még a nyelvet is elsajátította.

Ettől függetlenül persze minden követ megmozgatott, hogy megtalálja az apját. A holmija között különféle listákat találtak olyan lakcímekről, ahol Richardt nevű férfiak laktak, de úgy tűnt, ezt a kutatást már évekkel az eltűnése előtt végleg feladta. Néhány nevet kihúzott, de több mint háromnegyed részüket érintetlenül hagyta. A rendőrség mindegyikkel kapcsolatba lépett. A listáról kihúzott férfiak megerősítették, hogy Katharina megkereste őket, de valójában nem őket kereste.

Wisting gyorsabbra kapcsolta az ablaktörlőket. A városközpont felé haladva egyre nagyobb lett a forgalom. Az elmúlt napokban folyamatosan esett, ezért több helyen akkora sár és víz állt, hogy el kellett terelni a forgalmat.

Katharina Ausztriában földmérőnek és területtervezőnek tanult. Miután Norvégiába került, egy ideig egy útépítő cégnél dolgozott. Jó nyelvérzéke volt, gyorsan megtanult norvégul, és jól hasznosította a szaktudását. Idővel a Norvég Állami Közútkezelőhöz szerződött, ahol a Telemark déli részén készülő új autóút tervezésében és megépítésében vett részt. Ott találkozott Martin Haugennel. Ő volt a munkavezető, aki gyakran tárgyalt a tervezőkkel.

Az autósor lassan csorgott előre. Az út szélén egy esőkabátos biciklista kerekezett el a kocsik mellett.

Úgy tervezte, dél körül átugrik Martin Haugenhez. Nem beszélték meg előre. Soha nem is volt rá szükség. Mióta Katharina eltűnt, Wisting minden évben pontosan ugyanabban az időpontban érkezett meg a férjéhez, aki frissen főzött kávéval és bolti süteménnyel várta. Utóbbi általában cukormázas citromtorta volt, vagy málnás piskótatekercs. Először rendszerint kisebb-nagyobb mindennapi ügyekről beszélgettek, idővel azonban elkerülhetetlenül Katharinára terelődött a szó.

Wisting egyszer találkozott vele személyesen, de nem emlékezett rá, míg Martin Haugen eszébe nem juttatta öt vagy hat évvel a nő eltűnése után. Május tizenhetedikén, a nemzeti ünnepen váltottak pár szót. Amikor a férfi ezt mesélte neki, a kezébe nyomott egy újságkivágást. Katharina kórusa a bøkeskogeni ünnepi programokon lépett fel. Az újság lehozott róluk egy fényképet, amelynek a hátterében Wisting is látszott. Éppen szolgálatban volt aznap.

Miután az újság megjelent, Katharina Wistingre bökött, és elmesélte a férjének, hogy közvetlenül a fellépés előtt talált egy kulcscsomót, és ennek a rendőrnek adta oda.

Wistingnek egyáltalán nem rémlett az eset, és úgy gondolta, Katharina bizonyára összetévesztette egy kollégájával. Ám amikor elővette a talált tárgyak jegyzékét, és a keresett dátumhoz lapozott, meglepetésére a saját kézírása tanúsította, hogy Katharina Haugen beszolgáltatott egy kulcscsomót. Ezek szerint valóban beszélt vele, feljegyezte a nevét, és később még írásban is beszámolt a találkozásról. Amikor megpróbált visszaemlékezni, csak nagyon halványan derengett neki a dolog. Martin Haugen is megfeledkezett róla, és csak akkor jutott eszébe, amikor takarítás közben megtalálta a fényképet, és felismerte rajta Wistinget.

A mögötte álló autó rádudált. Wisting hirtelen feleszmélt, és gyorsan felzárkózott az előtte haladó kocsisorhoz. A városközpontban már felgyorsult a forgalom, ezért viszonylag gyorsan megérkezett a rendőrkapitányságra. Még azelőtt lefőtt a kávé, hogy a többiek megérkeztek volna.

A jelentések szerint semmi érdekes nem történt előző este és az éjjel. Wisting kiválogatta azokat az ügyeket, amelyekben érdemes nyomozást indítani, és félretette azokat, amelyeket nem volt okuk jobban kivizsgálni. Tízkor volt egy pénzügyi megbeszélése, amely során átbeszélt néhány tartozást egy rendőrség által felkért ügyvéddel, illetve le kellett adnia egy kérdőívet arról, hogyan érintette a nyomozóosztályt az, hogy a rendőrkerületet összevonták a szomszédos megyék rendőrkerületeivel. Ez utóbbi azonban ráért azután is, hogy találkozott Martin Haugennel.

Hátradőlt a székén, és a tarkójára tette a kezét, aztán mégis előrehajolt, és kihúzta a legalsó fiókot. Korábban már lefénymásolta az újságban megjelent fényképet a május 17-ei ünnepségről. Most előkereste, hogy újra megnézze.

Fekete-fehér fotó volt. Katharina népviseletbe öltözött barátnői között állt világos nyári ruhában. Hosszú, vörösesszőke haja volt, bár a színe nem látszott a képen. Kék szemében már itt is valamiféle sötét árnyat lehetett felfedezni. Vidáman mosolygott, a tekintete mégis borús maradt. Wisting úgy gondolta, az ajka lágy lehet – lágyabb, mint a nézése.

Nem hitte, hogy Katharina még életben van valahol, de kíváncsi lett volna, hogyan nézne ki most. Ő maga sokat változott azóta. A fényképen húszas évei vége felé járt. Vékony volt, sötét haja alig látszott ki a rendőrsapka alól. Kihúzott háttal állt.

A Katharina-ügy október tizenegyedikén kezdődött, amikor a férje bejelentette a rendőrségen, hogy eltűnt. Két rendőr, Wisting és Eivind Larsen ment ki a Kleiverveienre, hogy megtegye a nyomozás első lépéseit. Amíg a kollégája átkutatta a házat, hogy olyan nyomot találjon, amelyből kiderülhet, hová tűnt Katharina, Wisting leült a nappaliban Martin Haugennel, és kikérdezte. Sem a nyomok, sem a beszélgetés nem segített nekik közelebb kerülni a megoldáshoz.

Wisting felállt, és az ablakhoz lépett. Különös, mégis ismerős lüktetést érzett a testében. Az elvégzetlen feladat fölött érzett nyugtalanságot.

Először arra gyanakodtak, hogy Martin Haugennek köze lehet az eltűnéshez. Akkoriban Trøndelag megyében dolgozott egy útépítésen, és Malvikban lakott egy konténerben, több mint nyolc óra autóútra az otthonától.

Amikor valaki Katharinához hasonló módon tűnt el, az első számú gyanúsított mindig a házastárs volt, de ebben az esetben ez szóba sem jöhetett a távolság miatt. Nem jött ki az idővonal. Martin Haugen október kilencedikén, este tíz körül beszélt telefonon Katharinával. A szolgáltató tájékoztatása szerint 22:06-kor érkezett a hívás a malviki étkezdéből Martin és Katharina Haugen larviki vezetékes telefonjára. A beszélgetés nyolc perc tizenhét másodpercig tartott. Másnap reggel hétkor Martin már a markolóban ült. A két időpont között kilenc óra telt el, Larvikba eljutni és onnan visszatérni pedig tizenhat óra lett volna.

Munka után hazatelefonált, de Katharina nem vette fel a telefont. Számos kollégája látta, hogy az este folyamán többször is megpróbálja elérni a feleségét, és hangot is adott az aggodalmának. Barátokat és ismerősöket is felhívott, de senki sem látta Katharinát. Késő este megkérte a legközelebbi szomszédjukat, hogy ugorjon át hozzájuk, és nézze meg, mi történhetett. Minden jel arra mutatott, hogy a felesége nincs otthon. A szomszéd körbejárta a házat, és benézett az ablakokon. Csak annyit tudott mondani Martinnak, hogy úgy tűnik, valamilyen kézzel írott üzenetet hagytak a konyhaasztalon.

A férfi éjfél előtt nem sokkal autóba ült, és elindult hazafelé. Október tizenegyedikén 08:47-kor felhívta a rendőrséget, és bejelentette a felesége eltűnését.

Wisting valójában semmivel sem tudott többet, mint akkor régen. Tudták, mi nem történt, mit nem csinált Katharina, és hová nem ment, de arról fogalmuk sem volt, miért, hogyan és hová tűnhetett.

3.

Háromnegyed tizenkettőkor Wisting elhagyta az irodáját. Beszállt a kocsijába, és elindult a Kleiverveien felé. Az eső időközben majdnem teljesen elállt, a felhők felszakadoztak.

Az eltelt évek alatt megváltozott a kapcsolata Martin Haugennel. A formális, szakmai jellegű beszélgetések egyre közvetlenebbek lettek. Viccelődtek egymással, nagyokat nevettek, az eltűnésen kívül sok egyéb téma is szóba került. Martin néhány évvel ezelőtt egy markolóval segített Wistingnek megszabadulni az udvarán álló fatönköktől. Wisting minden ősszel vásárolt tőle valamennyi tűzifát, és Martin karácsony előtt rendre kivágott neki egy fenyőfát a ház körüli erdőből. Többször túráztak és horgásztak együtt, és Martin Ingrid temetésére is eljött. Mégsem volt ez igazi barátság. Soha nem is lehetett az. A kapcsolatuk egy tragédiából született, és Wisting továbbra is tartotta a három lépés távolságot. Éppen egykorúak voltak, ezért gyakran megfordult a fejében, hogy más körülmények között Martin Haugen az egyik legjobb barátja is lehetett volna.

Wistingnek két évvel Ingrid halála után új kapcsolata lett. Időközben az is véget ért, de amíg együtt voltak, meghittség és őszinteség jellemezte a viszonyukat. Örült volna, ha tovább tart. Martin Haugen sosem nyitott új nők felé, de Katharina előtt már volt egy házassága. Rövid ideig tartott, egy nyolc évvel idősebb nővel. Az ügy egyik mappája az ő nevét viselte: Inger Lise Ness. Az eltűnést követő hetekben a nyomozók rengeteg dokumentumot gyűjtöttek róla, de egyik sem adott választ a kérdéseikre.

Az ablaktörlő nyikorgott a szélvédőn. Wisting lekapcsolta.

Kleiverhez közeledve egyre nőtt a távolság a lakóházak között. Az út keskenyedett, zötyögősebb lett. Wisting elhaladt egy kertészet és egy kisebb gazdabolt mellett. Baloldalt elhagyta a régi karosszériajavító műhelyt. Néhány autóroncs már egy évvel ezelőtt is a kerítés mellett állt.

Amikor megpillantotta a nagy postaláda melletti útelágazást, lelassított. Mióta utoljára itt járt, kiraktak mellé egy új jelzőtáblát: Behajtani tilos, kivéve állandó lakosoknak.

Wisting elhaladt a tábla mellett, és a visszapillantó tükörben megnézte a túloldalon álló vörös házat. Az elágazással szemben lakott Steinar Vassvik. Hangosan is kimondta a nevét, csak úgy magának:

– Steinar Vassvik…

Annak idején ő tűnt a legvalószínűbb gyanúsítottnak, de nem azért, mert bármiféle okot szolgáltatott volna rá. Egyszerűen ő volt a legközelebbi szomszéd, ő látta utoljára Katharinát élve, és nem volt alibije. Ezenkívül korábban már elítélték testi sértésért.

A földút a fák közé kanyarodott. Száz méterrel később felbukkant Martin Haugen háza. Mióta Wisting utoljára itt járt, újrafestették az oldalát. Bizonyára nyáron. A környéken álló fák egy részét kivágták, így világosabb, nyitottabb lett az udvar.

Az esővíz méretes tócsába gyűlt a ház előtt. Wisting úgy állt meg a kocsival, hogy kiszálláskor kényelmesen ki tudja kerülni.

A macska felállt a küszöbről, és nyújtózott egyet, a háta íjként feszült meg. Elindult a kocsi felé.

Wistingnek általában nem kellett becsöngetnie. Martin Haugen gyorsan az ablakhoz sietett, amikor meghallotta, hogy megáll nála egy autó. Wisting a házat nézte, és miközben Martint várta, a macska átszaladt a lábai között.

Martin nem jött ki elé.

Wisting felsétált a lépcsőn, és becsöngetett. A macska követte. A csengőn kívül más hang nem hallatszott bentről.

Az ajtó és az ajtófélfa közötti keskeny résen látta, hogy az ajtó zárva van. Ismét becsöngetett, és lehajolt, hogy megsimogassa a macskát. Vizes volt a bundája.

Wisting hátat fordított az ajtónak. Martin kocsija nem állt az udvarban. Ez önmagában nem jelentett semmit, hiszen általában beállt a garázsba, ami szintén a ház része volt. A kapuja azonban csukva volt, ablak pedig nem nyílt rajta, így Wisting nem tudott bekukucskálni.

A konyhaablakhoz lépett, és lábujjhegyre állva belesett. Példás rend volt, csak az asztalon hagytak egy jegyzetfüzetet és egy tollat.

– Martin! – kiáltotta, és bekopogott.

A jegyzetfüzet legfelső lapjára írtak valamit. Onnan, ahol állt, lehetetlen volt elolvasni. Nagyjából ugyanott feküdt, ahol a rejtélyes kód huszonnégy évvel ezelőtt. Arra a papírra valószínűleg Katharina maga írta le a számokat. Az ujjlenyomatát is megtalálták rajta. Onnan tudták, hogy az övé, hogy a ház több pontján is felfedezték.

Grafológusok is megvizsgálták a kódot, de nem tudták biztosra megmondani, hogy Katharina írta-e. Összehasonlították olyan levelekkel és egyéb jegyzetekkel, amelyekről biztosan tudták, hogy Katharinától származnak. A kód számai valamivel szögletesebbek voltak, mint a mintául vett iratokon. Végkövetkeztetésképpen azt mondták, nem kizárható, hogy ő írta a kódot, de az is lehetséges, hogy nem.

A későbbi kémiai vizsgálatok kimutatták, hogy a konyhapulton lévő golyóstoll tintája ugyanolyan anyagokat tartalmaz, mint a papíron látható tinta. A Norvég Állami Közútkezelő reklámtolla volt, Katharina bizonyára a munkahelyéről hozta haza. Németországban készítették, egy olyan gyárban, amely évente kilencvenmillió golyóstollat értékesít. Ezek alapján az is elképzelhető volt, hogy egy másik, innen származó tollal írták a kódot.

Valahol az erdőszélen magányos szarka cserregett. Ezt leszámítva síri csend volt.

Wisting megkerülte a házat, átvágott a nedves füvön, és felment a hátsó teraszra. A macska végig a nyomában járt.

A kerti bútorok a helyükön álltak. A lehullott levelek nedves halmokba gyűltek. A fal mellé egy saras ásót támasztottak, mellette egy pár agyagos gumicsizma állt.

Wisting az ablakhoz lépett, és benézett. A nappali olyan volt, amilyennek emlékezett rá: meglehetősen puritán, a legszükségesebb holmikkal. A bútorok nagy részét még Katharina is használta. A fal mellett fenyőszekrények álltak, velük szemben színes olajfestmények lógtak. A sötét bőrkanapé új volt. A dohányzóasztalon egy félig kész makett állt, úgy tűnt, egyszer teherautó lesz belőle. Ez volt Martin hobbija. A könyvespolcokat, amelyek korábban Katharina kötetei alatt roskadoztak, most különféle makettek lepték el.

A macska nyávogott egyet, és megkapargatta a teraszajtót. Wisting látta a nappaliban a kis szőnyeget, amelyen feküdni szokott. Arra gondolt, meglehetősen öreg jószág lehet már. Emlékezett rá, amikor Martin Haugen elmesélte neki, hogyan toppant be hozzá váratlanul egy csendes nyári estén. Egészen lesoványodva érkezett, a bundája megkopott. Onnantól, hogy Martin lerakta elé a vacsoramaradékot, a macska hűségesen mellé szegődött. Mindez öt-hat évvel ezelőtt történt, és már akkor is kifejlett állat volt.

Wisting az erdő felé fordult. Sűrűbb volt most, mint huszonnégy évvel ezelőtt. Alig tudta kivenni a tavacskát a sok zöld lomb között.

Kétszer is átkutatták az erdőt, hátha megtalálják valahol Katharinát. Először kutyákkal, utána önkéntesekkel, akik egymástól kartávolságnyira felsorakozva fésülték át az egész terepet. A tóba búvárok merültek, sőt még az alján fekvő iszapot is feltúrták, mindhiába. A nő sehol sem volt.

Újabb cserregés törte meg a csendet. Bizonyára ugyanaz a szarka volt, amelyik az előbb lármázott. Felröppent a legközelebbi fáról, elsiklott a levegőben, és közben mérgesen rikácsolt.

Wisting összehúzta magán a kabátját, és visszament a kocsihoz. Kissé meglepte, hogy Martin Haugen nincs otthon. Nem szólt neki, hogy jön, de biztos volt benne, hogy a férfi számít a látogatására, ahogy tavaly és az előző években is.

Vetett még egy utolsó pillantást a házra, aztán visszaült a kocsiba. Az is lehet, hogy éppen most ment el süteményt venni, vagy egyéb ügyeket intéz. Wisting ezt mégsem tartotta valószínűnek, főleg a macska miatt. A jószág visszafeküdt a lábtörlőre. Csuromvizes volt. Mintha az egész éjszakát kint töltötte volna.

4.

A kocsi igencsak zötykölődött a kátyús földúton. Wisting megállt az útelágazásnál, és ellenőrizte Martin Haugen postaládáját. Emlékezett rá a helyszínelők fényképeiről: akkoriban az október tizedikei és tizenegyedikei napilap volt benne, és egy villanyszámla. Az október kilencedikei újságot az előszobában álló komódon találták meg.

Martin Haugen valamikor lecserélhette a névtáblát a postaládán, mert már csak az ő neve volt kiírva.

Wisting kinyitotta, és belenézett. Üres volt. Ez önmagában nem jelentett semmit, hiszen Martin semmilyen újságot nem járatott. A mai posta talán még nem is érkezett meg, és egyébként sem feltétlenül üríthette ki a ládát túl gyakran néhány szórólap vagy katalógus miatt.

Valamivel feljebb az úton egy kutya szaladt ki az erdőből, akit nem sokkal később egy férfi követett. Amikor meglátta Wistinget, magához hívta az állatot, és a nyakára tette a pórázt.

Wisting visszaült a kormány mögé, és a Behajtani tilos táblára pillantott. A közepéről lánc lógott, amelyet kihúzva el lehetett zárni az utat az autók elől. Martint talán zavarták a túrázók, akik szerették volna letenni valahol a kocsijukat, és úgy gondolták, ez a kis mellékút éppen megfelelő lesz rá. A táblát bizonyára a munkahelyéről szerezte. Katharina eltűnése után a Norvég Állami Közútkezelő üzemeltetési és karbantartási osztályára került, ez a munka pedig sokat változott az évek során. Eleinte fákat és bokrokat metszett, havat kotort, és elgázolt állatok tetemeit szállította el. Ezeket a munkákat később kisebb vállalatok vették át, Martin Haugen pedig őket felügyelte. Meglehetősen nagy szabadságot élvezett a cégnél, mert ő osztotta be a saját munkaidejét. Október tizedikén általában szabadnapot vett ki, de lehetséges, hogy idén nem így jött ki a lépés.

Wistingnek megvolt a férfi telefonszáma. Elgondolkodott rajta, felhívja-e, vagy küldjön-e egy üzenetet, de végül nem tett semmit. Lehet, hogy az tolakodónak tűnne. Ehelyett úgy döntött, majd munka után visszajön.

Akkoriban, amikor Katharina eltűnt, még nem volt mindenkinek mobiltelefonja. Nem volt internet, sem közösségi média. Éppen ezért nem léteztek olyan elektronikus nyomok, amelyek megválaszolták volna, merre lehet, vagy mi történhetett vele.

Miközben beindította a kocsit, az út túloldalán álló házra pillantott. Mintha Steinar Vassvikot látta volna az ablakban. A szomszédból annak idején elég nehezen szedték ki, mit tud. Magának való, zárkózott ember volt, olyasfajta, aki minden kérdésre egy szótagos szavakkal válaszol, és magától egyáltalán nem mond semmit. Amikor Wisting beszélt vele, elfordult, hogy ne kelljen a rendőr szemébe néznie. Általában kitérő válaszokat adott, mintha valamit nem akarna bevallani. Mintha titkokat rejtegetne.

Steinar Vassvik megerősítette Martin Haugen vallomását. Október tizedikén délután a férfi valóban megkérte telefonon, hogy nézze meg, mi a helyzet Katharinával. Ezt becsülettel meg is tette. Amikor félórával később Martin ismét felhívta, elmondta neki, hogy a felesége nincs otthon, de úgy tűnik, hagyott neki egy üzenetet a konyhaasztalon. Ezt az üzenetet nevezték el később a nyomozók Katharina-kódnak.

Wisting Martin Haugen helyett inkább Linét tárcsázta. A lánya fáradt hangon vette fel.

– Hogy van Amalie? – kérdezte Wisting.

– Kicsit nyugtalan ma – felelte Line. – Sokat nyafog.

– Rosszul lett?

– Nem, nem hiszem. De azért figyelek rá.

– Sikerült lemosnod a tintát?

– Nem mindenhol.

Wisting megköszörülte a torkát, hogy kitöltse a beálló csendet.

– Van bármi, amire szükségetek van? – kérdezte. – Vegyek valamit a boltban?

– Egyelőre minden van itthon – válaszolta a lánya.

Wisting lehúzódott a keskeny út szélére, hogy elengedjen egy szembejövő teherautót. Újra bocsánatot kért Linétől, és elmondta, hogy mennyire sajnálja a balesetet, aztán letették a telefont.

Öt perccel egy óra után ért vissza a rendőrkapitányságra. A folyosón összefutott Nils Hammerrel. Ő volt a megbízott helyettese, valahányszor Wisting távol volt.

– Lesz holnap reggel egy megbeszélésünk – köszöntötte a kollégája.

– Milyen megbeszélés?

– Látogatónk érkezik a Kripostól – felelte Hammer.

Wisting összeráncolta a szemöldökét.

– Kicsoda?

– Nem ismerem – vont vállat Hammer. – Adrian Stillernek hívják.

Wisting megrázta a fejét. Ő sem hallotta még ezt a nevet.

– Mit akar?

– Valami régi ügyről szeretne beszélni. Megkérdezte, hogy használhatja-e az archívumot. Azt mondta, holnap elmagyarázza, miért. Kilencre itt lesz.

Wisting elismételte a nevet, visszament az irodájába, és beírta a naptárába. Viszonylag gyakran előfordult, hogy a Kripos vagy a Gazdasági Bűnözés Elleni Nemzeti Hatóság olyan ügyekben nyomozott, amelyekben a nyomok vagy a tanúvallomások a saját körzeteiken kívülre irányították őket.

Wistinget újra a reggeli nyugtalanság kínozta. Felállt, kiment a konyhába, és töltött magának egy csésze kávét. Éhgyomorra nem esett jól, mégis magával vitte az irodájába, és lerakta az asztalra, amíg beütötte a telefonba Martin Haugen számát. Arra gondolt, egyszerűbb felhívni, mint megint a ház előtt ácsorogni. Így legalább meg tudja kérdezni, mikor lesz otthon.

Tíz kicsengés után megszólalt a hangposta. Wisting lerakta.

Előkereste a kérdőívet a rendőrkerületek megváltoztatásáról. A legfőbb vezetőség reményei szerint a nagyobb körzetek az egész országban elősegíthetik majd a kapitányságok hatékony munkáját és gördülékenyebb együttműködését. Wisting számára ez gyakorlatilag annyit jelentett, hogy a kerületét összevonják nyugatról Telemarkkal, északról Buskeruddel. Természetesen látta a nagyobb nyomozócsapatok előnyeit, mégsem tetszett neki a változás. Alig néhány éve maradt hátra a nyugdíjig, ezt a rövid időt pedig szívesebben töltötte volna bűnügyek megoldásával, mint egy olyan jövő építésével, amelynek ő már nem lesz része.

Megpróbált gyakorlatias javaslatokkal előállni, terveket vázolni és reális képet festeni arról, hogy mennyi munkára és milyen csapatdinamikára számíthatnak a változások után. Néha félbeszakította egy-egy telefonhívás. Főképp aktuális ügyekről kérdezték. Ha nem tudott válaszolni, átirányította a telefonálót a megfelelő személyhez. Az osztály, amelyet vezetett, éppen akkora volt, hogy minden folyamatot kényelmesen átlátott.

Nem sokkal négy óra előtt ismét eleredt az eső. A szürke cseppek tompán kopogtak az ablaküvegen. Wisting még félóráig bent maradt az irodában, aztán kikapcsolta a számítógépet.

Kleiver felé egy iskolabusz feltartotta. Ez volt az egyetlen tömegközlekedési forma ezen a környéken. Kétszer járt délelőtt és kétszer délután, és csak ott állt meg, ahol az iskolás gyerekek laktak, vagy ahol valaki leintette az út széléről. Huszonnégy évvel ezelőtt, október tizedikén ugyanaz a sofőr vezette a buszt délelőtt és délután is. Teljesen biztos volt benne, hogy Katharina Haugen nem szállt fel a járműre.

A busz hamarosan lehúzódott, és megállt. Az út túl keskeny volt ahhoz, hogy Wisting kikerülhesse, ezért ő is lefékezett, és türelmesen várt, amíg a busz kipufogója fekete füstöt köhögött, és újra elindult. Mielőtt ő is továbbhaladt volna, átengedett maga előtt két iskolatáskás kisfiút.

Katharina Haugennek egy ezüstszínű Golfja és egy Kawasaki Z650-ese volt. A motort gyakrabban használta, de amikor eltűnt, mindkét jármű a garázsban maradt. Azután, hogy egyre nagyobb körökben fésülték át az otthona környékét, egyértelművé vált, hogy valaki elvitte őt magával.

Lelassított, és lekanyarodott Martin Haugen háza felé. Az eső mély barázdákat vájt a földútba. Befordult a fák közé, és leparkolt a kerítés előtt.

Nem látott másik autót.

Ugyanott állt meg, ahol délben. Amint kilépett a kocsiból, a macska odaszaladt hozzá, még csapzottabban, mint korábban. Wisting követte a bejárati ajtóig, ahol már nem érte az eső. Becsöngetett, de igazából nem számított rá, hogy Martin Haugen ajtót nyit neki. Láthatóan nem volt otthon.

Előkotorta a zsebéből a telefonját, és újra felhívta. Ezúttal is csak a hangposta válaszolt neki.

A macska a lábához dörgölőzött. Wisting mozdulatlanul állt, és érezte, hogy nyugtalanság szorítja össze a gyomrát. A hosszú évek szakmai tapasztalata megtanította neki, hogy mindig a legrosszabb forgatókönyvből induljon ki. Ennek ellenére igyekezett logikus magyarázatot találni arra, miért nincsen otthon Martin Haugen. Megbeszélése van, túlórázik, egyéb elfoglaltsága akadt… Még az is lehet, hogy az elmúlt évben megismerkedett egy nővel, és most éppen vele töltötte az időt.

Visszament az esőbe, és megkerülte a ház sarkát. Az erdő széle felől érkező szellő édeskés földillatot hozott. Az udvar végében, a fák vonala mellett ösvény tekergett, majd egy idő után bekanyarodott a sűrűbe. Mindig is ott volt. Már akkor is, amikor Katharina után kutattak. Ahogy teltek az évek, egyre keskenyebb lett, most mégis úgy tűnt, hogy Martin rendben tartotta a növényeket, amik benőtték.

A macska megállt, és az erdő felé kémlelt. Wisting felment a teraszra, és benézett az ablakon, de semmi sem változott azóta, hogy délben itt járt.

Amikor már éppen elindult volna visszafelé, felfigyelt valamire az egyik függöny mögött. Egy kis videókamera volt az. Egyszerű, kicsi, vezeték nélküli szerkezet, egyértelműen nem egy több száz koronás darab. A lencséje az udvar felé nézett. Ha valaki elé állt, az arca az egész képernyőt betöltötte.

Ahogy hátrált egy lépést, beleütközött a teraszon álló asztalba. Az emberek egyre gyakrabban szereltek fel kamerákat a házukba, hogy betörés vagy rongálás esetén videós bizonyítékkal szolgálhassanak a rendőrségnek. Ezek a kis szerkentyűk kiváló minőségű felvételeket készítettek, és az internetnek hála a világ bármely pontjáról ellenőrizni lehetett őket. Amikor Katharina eltűnt, a nyomozók begyűjtötték a közeli benzinkutakon és egyéb helyeken felszerelt kamerák felvételeit. Meglehetősen durva szemcsések voltak, ezért bárkit nehezen lehetett felismerni rajtuk. A videószalagok még mindig a kartondobozokban lapultak, de Wisting abban sem volt biztos, van-e hozzájuk megfelelő lejátszója.

Átment a következő ablakhoz, amely emlékei szerint egy gyerekszobának szánt, de ideiglenesen vendégszobaként funkcionáló helyiséghez tartozott. Martin most kartondobozokat tárolt benne. Az asztalra néhány széket tett lábbal felfelé, a sarokban álló szobabiciklin egy halom ruha tornyosult. Az íróasztalon számítógép és monitor állt, mellette vezeték nélküli egér és billentyűzet. A falipolcokon néhány autómakett sorakozott.

Ezután következett a hálószoba. A széles franciaágyon egyszemélyes takaró árválkodott. Fel volt hajtva, a párna félrecsúszott. Ebből csak annyi derült ki, hogy egy személy lakik itt.

Wisting továbbhaladva még egy biztonsági kamerát fedezett fel. A fürdőszobaablakból látta meg, hogy a plafon közelébe szerelték, és az előszoba felé nézett.

Egyre jobban esett az eső. A távolból mennydörgés hallatszott. Wisting megpróbálta felidézni magában, milyen időt mondtak estére, de nem emlékezett.

A macska visszaszaladt a bejárati ajtóhoz. Wisting átsétált az udvar túlsó végében álló melléképülethez. Valójában csak egy kis fészer volt, ahol Martin szerszámokat tárolt, meg egy hómarót, egy fűnyírót és néhány rakás tűzifát.

A bádogtetőről zubogott az esővíz. Wisting lenyomta a kilincset, de az ajtó zárva volt. A kis ablakon bepillantva felderengett előtte egy farönkbe állított fejsze, de túl sötét volt ahhoz, hogy bármi mást kivegyen.

Visszaült a kocsiba, és elindította a motort. A szélvédőre vékony páraréteg telepedett. Feltekerte a fűtést, és visszafelé indult a fák között.

Az útelágazás túloldalán éppen nyitva volt a garázs. Steinar Vassvik ott állt egy nagy motor mellett, csavarhúzóval a kezében, és éppen őt nézte.

Wisting megállt a háza előtt, és kiszállt a kocsiból anélkül, hogy leállította volna a motort. Bement a garázsba, hogy ne ázzon el az esőben.

Steinar Vassvik kimért biccentéssel üdvözölte. A plafonról lógó régi lámpa megvilágította arca durva barázdáit. Azóta, hogy Wisting legutoljára látta, szerzett egy csúnya vágást a bal szeme alá, ami idővel vörös heggé forrt össze.

– Meglátogattam Martin Haugent – mondta Wisting. – Nincs otthon.

Steinar Vassvik lerakta a csavarhúzót, és egy rongyba törölte a kezét.

– Nem látta véletlenül? – kérdezte Wisting.

Vassvik megrázta a fejét, és tovább törölgette a kezét. Wisting az útelágazás felé pillantott, a Behajtani tilos táblára.

– Járt nála valaki mostanában? – próbálkozott tovább.

– Ritkán jár ott bárki – vont vállat a férfi.

– Mikor látta utoljára Martin Haugent?

Újabb vállrándítás.

– Reggelente fél nyolc körül megy munkába.

– Ma is így volt?

– Én ma nem láttam.

– Mikor szokott hazajönni?

Steinar Vassvik az órára pillantott. Wisting követte a tekintetét. Négy óra negyven volt.

– Négy előtt – hangzott a válasz.

– Rendben – bólintott Wisting, és elindult a kocsi felé. – Köszönöm a segítséget!

Steinar Vassvik tett felé néhány lépést.

– Történt valami?

Wisting megrázta a fejét.

– Nem. Csak arra számítottam, hogy ma itthon találom.

A férfi bólintott.

– Értem. Talán elment a nyaralóba.

– Talán – felelte Wisting.

Rövid ideig habozott, hátha megtud még valamit Steinar Vassviktól. Mivel a szomszéd azonban semmit sem mondott, újra megköszönte a segítséget, az autóhoz sietett, és gyorsan beült a kormány mögé.

5.

Nem csöngetett be Linéhez, helyette rögtön belépett a házba, és belülről halkan kopogott a bejárati ajtón. Line kidugta a fejét a konyhából, és intett neki, hogy menjen be.

– Jól eláztál – jegyezte meg.

Wisting kibújt a kabátjából, és az egyik széktámlára terítette.

– Esik – mosolyodott el anélkül, hogy jobban elmagyarázta volna a helyzetet. – Hogy van Amalie?