Elmer István

Találkozás az ördöggel / Alattunk a pokol

Két kisregény

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A borító
Madarassy István szobrászművész
Dante-sorozatából a Purgatórium IX.
szoborkép felhasználásával készült.
Fotó: Áment Gellért

© Elmer István, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6409 09 6

Támogatóink

A kötet megjelenését támogatta
a Magyar Művészeti Akadémia

Találkozás az ördöggel

Rákönyököltem az erkély mellvédjére. Mezítelen karom alatt hűvös a márványlap. Máris beleakadtam a kifejezés képtelenségébe. Vajon én írom-e ezt, én, egyes szám első személyben, én írjam-e, vagy pedig távolítsam el magamtól a betűket és a gondolatokat, valahová a harmadik személy messzeségébe? Vele történt, valaki mással, nekem semmi közöm hozzá. Nincs közöm a sorsomhoz, mindig valaki másról van szó (aki persze titkon én vagyok), de így elegáns, a kitalált harmadik személy köpenyébe burkolódzva, s ez nem valami új találmány, évezredek óta így megy ez, mindig más és mások halnak meg, míg egyszer elkerülhetetlenül belezuhanunk önmagunk csapdájába, saját halálunk által hitelesített életünkbe. De akkor már nincs időnk visszavonni vagy megváltoztatni semmit.

Valóban nincs? S máris itt vitorlázom a kifejezés további képtelenségének vizén (hogy valami irodalmi kifejezéssel éljek). Múlt időben vagy jelen időben fogalmazzam-e a mondatokat? A háromosztatú idő csak valami sekélyes kényszernek engedett felosztás. Egyetlen idő létezik, leginkább az időtlenség, ami ugyanakkor az egész idő; felosztása múltra, jelenre és jövőre az anyag természetéből következik, az kényszeríti ránk, s ha egyszer így van, adjuk meg magunkat ennek a részszerűségnek, egyebet úgysem tehetünk.

Tehát én írjam-e a következőket, és múlt időben-e? Végül úgy döntöttem (úgy döntök), maradok ennél a meglehetősen egyszerű megoldásnál: én és a múlt idő szelíd állapotánál – mondhatnám, hamis állapotánál, ám csak annyiban hamis, amennyiben önmagunk érzékelése hamis, s mivel ez ellen mindenképpen tiltakozunk, azt jelenti, mégiscsak szembe kell nézni vele, legyen ez a tiltakozás a mai napra rendelt belátás súlya.

Amikor az ember megunja az első mondatból kitekintő megfejthetetlen viszonyokat, s már lassanként úgy érzi, belebolondul, nem tehet mást, szeretnie kell ezt a szent együgyűséget (hogy a kultúr-krisztiánusi kifejezéssel éljek), belebújik az életmesébe, elhagyja a Lét és az Idő, még inkább a Lét és a Semmi mezejét, örül teste melegének és lihegésének, vagyok!, kiált fel, megrázza ruháját, öklével döngeti mellkasát, vagyok, élek, elégedjem meg ennyivel.

Azt nem tudom (mert nem tudhatom), az ember (amely elnevezés követhetetlen absztrakció) így jár-e el, én mindenesetre visszasurranok önmagamhoz (akiről azt gondolom, hogy én vagyok, az önmagának önmagára tekintése soha nem mutathatja meg önmaga valós voltát, ami egyszerűen úgy hangzik: egyedül Isten ismerhet minket teljességünkben), én is követem a szép mese útját: mondj valami bájos, érzelmes-szerelmes történetet, amely után jól lehet aludni, és nem zavarja meg az emlékezetet.

Tevékenykedni tehát – az anyag természete szerint tevékenykedni, ez megnyugtat (csak magamról beszélhetek ezek után, ám az ilyen elhatározás ne indítsa fel senkiben a szubjektív idealizmus közhelyszerűségét), jó kis kuckómeleg, a vagyok bensőséges miliője, az öröm képessége; nem tudhatom, meddig részesedhetem még ebben, s már nem érdekel a háromosztatú idő pontatlansága, harapok egyet a sajtból, kortyolok hozzá a vörösborból, közben az erkély mellvédjén bal karommal a márványlapra támaszkodom (mondanom sem kell, a márvány műmárvány), kényelmesen ülök a nyaralóhelyen mindenütt használt napozószéken, szemközt a fehér kőzetekig kopott hegylánc, a nap már mögötte, gyönyörű, odavonzza a szemet, talán azért, mert a gyönyörűség riasztó, már-már félelmetes képben ölt testet, a fehér foltok mint egy csontváz, amikor a csontok előkerülnek a bomlásnak indult testből, földtörténeti hullabomlás, megelégszem önmagammal, szeretni kezdem az életemet.

Öregszem – ez jelentheti az évek számát, de még inkább a magamhoz való viszonyomat. A hegyoldalban, nem messze tőlem három- vagy négyemeletes épület emelkedett, a tengeröblöt körbevonó modern házakkal szemben régi épület, felismertem, ez még a Monarchia idején épült, az arányok, a homlokzat beosztása és ritmikája, az ablakokon redőnyök, remélem, nem cserélték ki a fából készült zsalukat műanyagra, az ilyen cselekedet szeméremsértéssel érne fel, lenyűgöző, ahogyan a szélső fal megnyugtatóan zárja le a teret, olyan jó rápillantani, mint a hegyre; hozzá a sajt és a vörösbor. Ha kívülről szemlélném, a kép legalább annyira giccses, mint a pamutgombolyaggal játszó macskák vagy bármely naplemente, de én belülről nézem (nem is tudom másként).

Nemrégiben érkeztünk fel a partról, egészen közel veti apró hullámait a víz, talán idehallatszik, bár ennek fizikai lehetősége lényegtelen szempont, hallhatom akkor is, ha a hangrezgések nem terjednek eddig. Nem tudom, mi okozza, de a tengerből kiáradó sós levegő kevésbé maró, mint másutt, ahol szinte erjedten csípős az orrban, talán a sirálycsapatok bomló ürüléke okozza, nem tudom, itt szinte édeskés, s amint nézem a kopár, lélegzetfojtó hegyet és a monarchiabéli épületet (igen, ilyenben élni jó, a szobák tere, az ablakok magassága és beosztása alkalmazkodik az ember természetéhez, s nem az embert kényszeríti, hogy elfogadja a közgazdasági ár-érték arány elve szerint felhúzott kockalyukakat szálláshelyéül – és hol marad az élethely?), szóval amint nézem az elém táruló látványt, hiába határoztam el az imént, hogy beleroskadok a múlt időbe, mégiscsak a jelen nyújtja ki a nyakát, mint kukac az érett almából.

Feleségemnek (könnyelműen) megígértem, írok neki egy krimit. Ilyen olvasmányt hozott magával a nyaralásra. Érdeklődtem, milyen részleteknek kell szerepelniük efféle írásműben. Határozottan állította, szükséges egy (vagy több) hulla, ugyanúgy elengedhetetlen egy (vagy több) gyilkos, majd a nyomozót, valamint a bírót említette. És bonyolult legyen, az elején semmiképpen ne derüljön ki a tettes személye, s a valóban jó krimiben csak a legvégén – meglepetésszerűen – „kerül fény” az igazságra.

Erre azt mondtam, ha „fény kerül” az igazságra, én ezentúl kizárólag krimiket olvasok (a többit, a világirodalmat elégetem), mert semmi másra nem vágyom jobban, mint hogy „fény kerüljön” az igazságra, mire feleségem közölte velem, cinikus vagyok, s kiültem az erkélyre, hogy bal karomat a mellvéd (immár tudjuk) hűvös műmárvány lapján pihentessem, s az érzés jólesett naptól megviselt bőrömnek, közben a mészkőhegyet és a monarchiabéli elegáns, nemes épületet bámultam.

Az első korty bor után megjegyeztem a feleségemnek, nyugodtan, széltében-hosszában olvashatná a világirodalmat, talál ott hullát éppen eleget, gyilkosokat is rogyásig, nem is értem, miféle ostoba megkülönböztetése ez a műfajoknak. A gyilkosság alapvető emberi műfaj, tettem még hozzá; lassan könnyebbé váltam a bortól, még megemlítettem, én csak olyan krimit tudnék elképzelni, amelyben az olvasó a gyilkos. – Hát akkor írd meg! – vetette oda a szoba belsejéből, női szöszmötölés közben. (Most veszem észre, közben múlt időbe siklottam, akaratlanul, ami azt jelenti, a dolgokra adott reagálás megerőszakolása lenne, ha ragaszkodom az egyidejűséghez, az idő osztatlanságához.)

Aznap nem akartam gyilkossággal foglalkozni. Másfelé irányítottam figyelmemet. Amikor a szigetre tartottunk, a dalmát partvidéknek erre az eldugott helyére, ahová egyetlen híd vezet a szárazföldről, indíttatást éreztem arra, most, hogy ilyen idős lettem, nézzek körül az emberek arcán – készítsek horizontális fényképfelvételt azokról, akikhez valamilyen kapcsolat fűz. Azonnal felmértem, mindenkit képtelen vagyok felvenni erre a fényképre, még gondolatban sem tudom végighúzni rajtuk a pillantásomat – maradjanak közülük néhányan, esetlegesen (azt úgysem tudom, mit jelent az „esetleges”, mint ahogyan számos kifejezést használok megrögzött természetességgel, anélkül hogy tisztáznám magamban, mert tisztázhatatlan, mire is nyitnak ablakot).

Vacsora után – könnyű, kímélő étkezés a nyárra való tekintettel – séta a tengerparton. Hosszan, félkörívben elnyúló part, az erkélyről látható hegyvonulat szegélyezi az egyik oldalon, a másikon ugyancsak riasztóan meredek, bár kevésbé csupasz bércek (merthogy az ember teljesítőképességéhez mérten válik riasztóvá vagy elfogadhatóvá akár egy hegy is: képes-e fölkapaszkodni rá, s ezzel uralja, vagy megadja magát, beismerve legyőzöttségét), s a két nyúlvány között a két kilométeres fürdőhely. Képeslaplátvány, nekem mégis inkább úgy tűnt, egy hatalmas lény szájában egy odvas fog helye az öböl, ahonnan kirángatták a romlást. Eleven lüktetés maradt a nyomán, a friss seb érzékeny környezete. S ebben sétáltunk mi, persze mások is, a kavicsos vízpart mellett közvetlenül húzódott a promenád (húzódik most is, amikor mi már nem vagyunk részesei, s ez alázatra figyelmeztet: nem általunk, talán még csak nem is értünk léteznek a dolgok – amennyiben léteznek).

A promenád igazán szép kifejezés. A kövezett utcaív pontosan halad a kavicsos strand mellett, hemzseg a tömeg, bennem egyre a krimi gondolata jár, amióta könnyelmű ígéretet tettem, képtelen vagyok szabadulni tőle. S a krimihez nyilván illik a hemzsegő tömeg kifejezés, talán egy kis naplementét is hozzá lehet adni, utalni egy-két könnyű bujaságra, ez igen, megáztatni némi bizonytalanságban, ahogyan a modern stílus megkívánja – nincs biztos tudás, hirdetik követői pökhendi hangon, ezért aztán az igazságot kénye-kedve (érdeke) szerint alakíthatja az ember; így lehet a jó rossz és a rossz jó. Lötyögtetni a titokzatosságot a relativizmus ócska lavórjában, nem azzal a szépséggel, ahogyan nyugodtan kinyalnak a sós hullámok a kavicsokra.

A promenád mellett éttermek, cukrászdák, zümmögnek a hűtőpultok. Maradjunk a promenád kifejezésnél, ha már egy monarchiabéli épületről említést tettem, s máris terítéken a tizenkilencedik század vége; illenek egymáshoz, egyébként is divat mostanában az emlékezés kultúrájáról beszélni, bár pontosan nem tudom, mit értenek ezen. Hiszen már túlhaladt ezen a kor, hanyatlik az emlékezet. Mert lehet elevenen a múltba tekinteni, erővel, határozottan, a fölfelé ívelő civilizációk magabiztosságával, de hol van ez már, kikopott az emlékezetből, mint ahogyan a nyafogó-tocsogó emlékezet is, a sóhajos emlékezet, a bezzeg akkor… már nincs bezzeg, nincs akkor, nincs semmi. Marad a jelen emlékezete, ez a pengevékony él, tudat, fantázia, vágy és remény lefokozása.

Mindez persze nem jelenti, hogy az ember ne tudna mosolyogni. Az egyik fagylaltospultnál vidám fickó meríti bele az öblös kanalat a fagylalttoronyba, s máris, hopp, felrepíti az édességet a magasba, hihetetlen ügyességgel rácsap a levegőben repülő fagyos gömbre, mire az visszatér a kanálba, majd még egy forduló, megint röpül, s íme, belepottyan a másik kezében tartott ostyatölcsérbe. Közben kacéran mosolyog a mutatványhoz, különösen a gyerekeknek tetszik a látvány. A következő vevővel megismétli. Nyilván artista, s ezzel tölti szabadságát. Mást nem tudok elképzelni, s éppen kapóra jön: egy krimiben nem árt helyet szorítani egy artistaügyességű szereplőnek. Fantáziadús következtetésekre ad lehetőséget, hátha ő a tettes, s mutatványa csak szerep, így álcázza magát. Ám hamarosan rájövök, ilyen egyszerű – már-már bugyuta – megoldás nem illik a krimihez, s még kevésbé az élethez. Egyébként is bizonytalan a határ a krimi és az élet között. Összetartozásukat – vagy legalábbis közeledésüket – erősíti, hogy mindkettő megoldást kíván, annak a bizonyos igazságnak a felfedését, amelyről korábban már tettem egynémely megjegyzést. Az embernek furdalja az oldalát a megoldatlan képlet. S mivel a krimi megoldása kevés erőfeszítést igényel (elegendő felületesen végigfutni a szövegen), igazi sikerre számíthat. A végén megadja az olvasónak a tisztánlátást, a beteljesedést: megvan a gyilkos!

A jégkását dobáló fagylaltárus lehet-e gyilkos? Ki tudja? Mindenesetre, ha megemlítjük, ezzel máris gyanúba keverjük, de akár meg sem kell említeni egyenként a promenádon áradó sokaságot, valamennyien szóba jöhetnek tettesként, hiszen Molière szól hozzánk már négyszáz esztendeje: mindenki gyanús, aki él.

A halsütödében tornyokban áll a gerinc és szálka a papírtálcákon. A hátsó ajtón nyúlós tetemeket sodor be magával együtt a konyhafiú. Gyors sózás, panírozás, máris sistereg a forró olajban, s mire a kedves vendég kifizeti az árát, dobják is elébe. Egy szem néz, a halszem, körötte lefejtik a halhúst, a végén ott marad a csupasz gerinc és a szem. Akármiről legyen is szó – emberről vagy állatról –, riasztó látvány az élő halott korában.

Menjünk tovább, tekintetemmel belekapaszkodom a leanderfába, itt nem ültetik dézsába a növényt, hogy aztán télen bevonszolják a fagy elől védett helyre, a tenger egész évben rálehel, nyugodtan hatalmassá nőhet, ciklámenszínű virágai feldíszítik a szezon elején újrafestett házfalat. Faragott asztaloknál bort isznak, fanyarabb fehéret vagy zamatosabb vörösbort a helybéliek, meg lehet különböztetni őket a nyaralóktól, azzal a súllyal ülnek, karjukat erősen ráeresztve az asztalra, mint akik tudnak valamit (leginkább a tengerről), aminek az idegenek mindig is híján maradnak.

Bóják, hajók lebegnek a vízen. A félkaréjban összenőtt házikók gondtalan rendezetlensége – az esetlegesség szépsége – felkelti a szenvedélyt, már alig van hátra valamennyi a napból, a fényből, hosszú órákon át megpróbálta az embereket, jólesik az enyhe búcsúzás, amennyire kívánták a hőség fülledt telítettségét, annyira örülnek most, hogy megszabadulhatnak tőle, de arcukon, bőrükön ott a nyom, az emlékezet nyoma, hogy részesei voltak a nappal tombolásának, s amit akkor talán már kínlódva viseltek el – túlzás ez a forróság! –, most a tenger felől érkező hűsítő szellőben büszkén viselik átélt tulajdonukként. Senki nem siet, lassan hullámzik a tömeg, ha valaki riadtan végigfutna a parton, aligha szabadulhatna: az ilyen kontár gyilkost azonnal lefognák. Az a futó alak tehát, akit éppen megpillantok, semmiképpen nem lehet a tettes.

Menjünk haza aludni, micsoda buta dolog szorongató élményekre gondolni. Végigheverek az ágyon, az erkélyajtót nem hajtjuk be, takaró nélkül fekszem, a vékony résen kilátok a hegyre és a monarchiabéli épületre, a redőnyök mögül fény szivárog ki, vajon kik élhetnek ott, és főként hogyan élnek? Mert egy ilyen ház magához kényszeríti a stílust. Talán szálloda lenne? Nem hiszem, alig látható mozgás, sőt, minden mozdulatlan körülötte, esténként mégis előtűnnek a fények. Titok, finom érzékiség, könnyű elaludni. Ilyen könnyű halált kívánok magamnak.

Vagy olyan könnyűt, mint a parti fövenyen – igazából a kavicson – a víz, a levegő és a napfény egyszerű hármasa, csak semmi szenvedés, semmi áldozathozatal, kényelmesen, mintegy élvezettel átevezni, áttűnni az életnek nevezett valamiből a halálnak nevezett valamibe. Sem egyikről, sem másikról nem rendelkezünk még csak megközelítően sem biztos ismeretekkel (maradjunk racionális szinten a magát racionálisnak nevező korban, amely azonban – íme a racionalitás önellentmondása – mégis mindenféle irracionális dolognak, eseménynek látja hűvös észszerűségét); észre se vesszük, akárhányszor az életről beszélünk, folytonosan a halált emlegetjük, hiszen minden életmegnyilvánulásnak ez a kimondatlan viszonyítási pontja.

Feleségem reggel megjegyezte a kávénál: haláli jó volt, s alig múlik el nap, hogy ne hajtogatná újra és újra: halálra ette magát, de képes halálra nevetni magát, egy haláli jó ruhát látni a kirakatban – és egyáltalán, az életben végül minden haláli. Még az unalom is. Itt a tengerparton nem hivatkozik arra: halálra unja magát, feszül az ég a föld kihúzott odvas foga helyén, ebben a dalmáciai öbölben olyanok a mészkőkúpok a szemközti szigeten, mert az öböl bejáratával szemben fehér-kopár hegykupacok emelkednek, olyanok ezek, mintha éppen havazott volna az éjszaka, s annak nyoma megmaradna nappalra is. Megmaradna a képtelenség: harmincfokos hőségben a csillogó hó. Hiába tudom, dehogyis hó, mégis, akár lehetne is a látvány alapján.

Így élünk, így tévelygünk, az akár lehetne is látvány alapján; a felismert tévedésben, hazugságban, de ez sem számít, visszazeng ifjúkorom egyik – akkor bölcsességként hallott – rezignált megállapítása a felsőközéposztály-beli férfiútól (akit el tudnék képzelni a monarchiabéli épületben, a széles folyosókon puha szőnyeg fut végig): nem baj, ha nem is igaz, csak szép legyen.

Az igazság és a szépség viszonyáról nincs erőm gondolkodni, a kettő ilyetén viszonyában érzek valami hazugságot, inkább megcsalatottságot, s ez semmiképpen nem szolgálja, hogy kellemes érzéssel érjen utol engem a halál.

Lefekszem a strandszőnyegre – feleségem ernyőt és nyugágyat bérelt, védekezik az ártalmasnak vélt napsugárzás ellen, azt mondja, ha továbbra is süttetem magam, megtámad valami csúnya betegség, s biztosan ebbe halok majd bele. Mormolászom: hagyja abba, elegem van ebből, de a hangok ne hassanak ingerülten, elvégre örülök, hogy nyugalomban, viszonylagos nyugalomban fekszünk a parton. Elég gond nekem, hogy amióta csak ideérkeztünk, semmiről nem beszélhetünk anélkül, hogy a halál ne jönne szóba, egyetlen cselekedetünk sem nélkülözi az elmúláshoz kötődő viszonyát. Ezért aztán úgy gondolom, az életnek nem lehet olyan megnyilvánulása, amelyből kizárható lenne a halál jelenléte. Ami él, egyben halál is.

Na jó, elég ebből! Hanyatt fordulok, lapos pillantásokkal a vízre meredek, balra messze, a fürdőzők kötéllel és bójákkal kijelölt helyén túl motoros csónak fut ki, mögötte vízisíző, látom, amint vállán kibomlik az ernyő, belekap a szél, s máris felemeli a kékségből. Az ernyő rendkívül színes, rikító kavalkád, mintha csak azt lengetné: ez az élet, létezik élet önmagában is. S én izzadástól lustán, a fénysugaraktól odaszegezve, mint gyerekkoromban a rovargyűjteményben gombostűvel átszúrt valamelyik fekete bogár, még ezt is képes vagyok elhinni.

Egyébként is kellemetlen volt az utazás. Már induláskor feltűnt feleségem viselkedése. Hideg, elutasító ingerültsége. Olyan erővel, hogy egész úton nem is mertem ránézni. Ahhoz meg gyáva voltam, hogy bármit kérdezzek tőle. Gyávaságom mélyén a bűnöm lapult, de erről nem akartam tudomást venni. Többórás út, alig szóltunk egymáshoz. Kínos feszengés, széttéphetetlen hártya feszül közénk, nincs áthatolás, az érzelmek deflorálhatatlanok. Talán tudja a bűnömet?

Nem, ez képtelenség. Hiszen honnan tudhatná? Hát akkor? Nyilván sejti. Ez még rosszabb. A sejtés sokkal hatalmasabb, fenyegető árnyékokat kelt, mint a tudás. A tudás tárgyilagosan hűvös, a sejtés érzelmi bomlás. Nem merek ránézni, azáltal, hogy feltételezem róla a sejtést, arcomon egyre erősödik a bűntudat. A végén már alig bírom. Menet közben kivetni magam a kocsiból, hosszan hemperegve eltűnni, hogy visszanyerjem szabadságomat. Így szörnyű. Gondolatok és érzések rohanó fémkoporsója. Olyan összezártság, ahol – már attól tartottam – egyszerre csak megjelenik a bűnöm. Megjelenik harmadik utasként, de mégsem különállóan, hanem kettőnkbe költözött, közös bűnünkben lakozó sziámi ikerként. Szörnyű még elgondolni is.

Nem akadt jobb ötletem, mert már alig bírtam egyre dagadó emlékeimet visszagyömöszölni, mint hogy kimondtam magamban. Ha meghallja, hát hallja meg, de nem bírom tovább.

Megcsaltam a feleségemet. Fényes nappal, délután. Nem az első alkalommal. Szinte szokásommá vált. S most, hogy megint megcsaltam, már menekülnék a házból. Nem a testi élvezet után szinte törvényszerűen következő elidegenedéstől, hanem – no, csak semmi megbotránkozás – a lelkiismeretemtől hajtva. Mert úgy gondolom, nekem is van lelkiismeretem. (Bár lehet, hogy tévedek, s azzal szoktam kikecmeregni egynémely idétlen helyzetből: életemben egyetlen alkalommal tévedtem – itt hatásszünet következik –, amikor azt gondoltam, hogy nincs igazam.)

Szóval a lelkiismeret. A test öröme után szinte perzseltek a falak, a ház. Csak el, csak ki innen! Valahol az utcán, néhány száz méterre, de még inkább többsaroknyira bizonyára visszanyerem a szabadságomat, megszabadulhatok elkövetett bűnömtől. Most azonban még űzött vad voltam, ezzel a hétköznapi, ám annál kifejezőbb fordulattal élve. Az űzött vadság persze nemcsak erre és a hasonló alkalmakra érvényes, egész életemben ennek éreztem magam (amióta tudomást veszek a tudatomról – ez sem ment egykönnyen), valami hajszolt lénynek, s éppen azért jutottam el abba a házba, mert azt gondoltam, ott végre megszabadulhatok ettől a hajszoltságtól. Beléptem, magával ragadott a titkos megérkezés hangulata, nem szorult össze a torkom és a mellem, kitekintettem a hatalmas ablakokon, ott túl a világ, én meg idebent, s ez az elzárkózás biztonságérzettel töltött el.

Persze ha őszinte akarok lenni (elvégre néha ezt is megengedhetem magamnak), nem a ház okozta a különleges biztonságérzést, hanem az a nő, aki benne lakott. Sokat gondolkodtam ezen ama napközi órán is, amelyről beszélek (merthogy napközi szerető voltam), és arra a következtetésre jutottam, miközben már kifelé vágyódtam, valami megmondhatatlan erővel és türelmetlenséggel, hogy a testi örömöknél sokkal fontosabbat vártam attól a szobától: a megváltásomat. Igen, a megváltásomat.

Gyerekkoromban, mikor éledezni kezdtem, és ágaskodtak a test rendeltetése szerinti vágyak, már akkor is ezt a furcsa, különös megváltást vártam a nőktől. Tulajdonképpen egyetlentől, egyetlen egyetlentől, annyira egyetlentől, amelynél személyesebb már nem lehet semmi, aztán éppen azért, igen, így gondoltam az említett késő délutánon is, éppen azért, mert egyetlenben kerestem a megváltást, csalódnom kellett sokakban. A test megkívánja a magáét (nincs ebben semmi rendkívüli, semmi rossz), természetét nem kell mítosszá emelni-torzítani. Csakhogy mit kívántam megragadni két kezemmel és minden érzékemmel a testben? A másik testben? Nem, nem a puszta anyagot (ha így lenne, körbefonó udvarlásom szavai közé ilyenek tartoztak volna: ó, kedves, milyen csodálatos a maga kötőszöveti állománya, a szaruállományáról már nem is beszélve), az anyagon túl reméltem valamit – hogyhogy valamit? mindent! –, ami testként jelent meg előttem. Egyszóval a megváltást.

Hogy mi a megváltottság? Meleg, belső ölelés, nem didereg az ember, nincs hiányérzete, nem ismeri az elvágyódást; a megérkezés lassan szürkülő estéje, a jóság intimitása.

Ilyen andalítóan közeledtem minden nőhöz, erről persze nem beszélhettem nekik, hogy nézett volna ki, bennem meg egyre nőtt a feszültség, az elégedetlenség: éppen a lényeg marad el. S amikor valahol nem húzhattam-halaszthattam tovább, szembe kellett néznem az acélszürke tárgyilagossággal: itt bizony elmarad a megváltás, s kénytelen voltam továbbállni.

De nem adtam fel! Újabb kísérlet, aztán még újabb. Hátha egyszer, valahol! S az új (idegen) házak hangulata ismét feltöltött reménnyel. Én pedig fejest ugrottam ebbe a reménybe. Igen, fejjel előre! Az ember, és ebben már világfeszültség lappang, elsősorban a testén át érzékeli a világot, a mindent, s megsértődik, különösen egy nő, ha testiségét a férfi semmibe veszi, tehát hajrá!

Így jutottam el abba az állapotba – és azon a délutánon egyre nagyobb szorítással éreztem ezt –, abba a madárállapotba, melyet a dal így fejez ki: száll a madár ágyról ágyra… Nem ágról ágra, hanem ágyról ágyra, a madár meg palimadár, jelesül én, aki az ágtól – akarom mondani, az ágytól – valami egészen mást remélt a test pillanatnyi megkönnyebbült örömén túl, például olyan augusztusi estét, amelyre nagyapám azt mondta – amikor kiültünk a verandára, s én kölyökként figyeltem az öreg minden szavára, égre akasztott tekintetére –, a jó öreg azt mondta: rövidülnek a nappalok, öregszik a nyár. És ültünk a mogyorófavesszőből font kerti bútoron, nézd a holdat, a csillagokat, az eget, szólt nagyapa, s én akkor égettem retinámba a hold térképvázlatát és azt a vágyat, hogy nem lehet másért élni az életben, csak a megváltásért.

Égetett valamennyi ház, kínlódtam, szenvedtem, nem mondhattam, hogy elég. Mondani? Ugyan! Kiáltottam volna legszívesebben, de illedelmesen kivártam a szerető délutánt, majd a néhány hiánypótló szót: hát persze, igen, legközelebb is, majd megbeszéljük – és ehhez hasonlók, miközben már az utca vágya égetett. Csak el, csak ki! Csak haza!

Két sarokkal odébb, ahonnan már nem lehetett visszalátni, és egészen jólesett a szabadság (a megváltatlan szabadság, mert a megváltás ezen alkalommal is elmaradt), ebben a felszabadult légkörben, amelyre mindig is vágytam, egyszerre csak belém csapott: hazamegyek, és megcsalom a szeretőmet. Fényes nappal, délután. Nem az első alkalommal. Szinte szokásommá vált.

És ekkor! Bár a rádió nem jelzett rendkívüli időjárási viszonyokat, „az évszaknak megfelelő hőmérséklet, a légnyomás enyhén emelkedik”, de ez mit se számított, engem mégis magával ragadott egy kiismerhetetlen légáramlat, felkapott és már vitt, vitt, vitt fel a magasba, egyre magasabbra, s mintha – vagy valóban? – egy léggömb kosarában repültem volna. A léggömb fehér volt, hófehér, vakítóan fehér, ilyet a földön még nem láttam, ámultan tekintettem rá. Mi ez a lebegő, színtiszta fehérség? És mit keresek én a közelében?

Megkapaszkodtam. Hová? Merre sodor a szél? (Persze tudtam, a szél ebben az esetben amolyan jelkép, valami másról van szó – zongorafutam rohant végig a lelkemen. Mert igenis van lelkem, kikérem magamnak! Majd megmutatom én!) De belém akadt a szó, mert a léggömb felrántott, még magasabbra, én meg ijedten húztam össze magamat. Két arcot láttam: az egyiket, akitől jöttem, és a másikat, akihez tartottam. Különös betegség támadt rám: képtelen voltam megkülönböztetni a kettőt. Ez is az ő praktikájuk? Minden nő a vesztemet akarja! A szeretőm okozta ezt a szörnyű repülést (mert bármennyire vakított is fölöttem a fehér léggömb, mégiscsak fájó kínként éltem meg elragadásomat), vagy a feleségem?

Mit tegyek? Egészen megzavarodtam. Melyiket csalom meg a másikkal? Mert hiába ez a hétköznapi szóhasználat, amely persze nem fejez ki semmit, az én esetemben bizonyára nem. Én más vagyok, minden szerető fölött állok! Nem testem akrobatikus ügyességével, hanem azzal a gesztussal, amellyel szeretem őt – vagy őket?

A léggömb nagyot rántott rajtam. Kegyetlen gyorsasággal vitt föl a magasabb légrétegekbe, egészen a troposzféráig. Már azt gondoltam, eljutunk a sztratoszféráig, s aztán ki a világűrbe, és még magasabbra, egyenesen a semmibe, de ekkor lecsapott rám a gyámoltalan, ám őszinte félelem: és mi lesz, ha ott nem szerethetek? Nekem az emberek között kell maradnom! Le akarok szállni, le akarok szállni! A földre, igen, visszajutni a földre!

Némileg enyhült a szorítás, csökkent a légszomjam. Egészen összeroskadtam. Talán bűnös vagyok?

Erre olyan gyorsan süllyedt a léggömb, hogy a sebességtől összecsuklottak a lábaim. Lassan kivettem a földrészek rajzolatát, utána az én kontinensem körvonalai növekedtek, majd az ország, a város, igen, és az a ház! Ó, ha visszatérhetnék oda! Ott nyoma sincs ennek a szörnyű légibetegségnek! Mert szenvedtem, egyre inkább szenvedtem. Kínlódott a testem, belém sújtott a szenvedés, és nem ismertem ennek a természetét. (Hazudok, ekkor már sejtettem, nagyon is sejtettem.)

Láttam a házat, a tárgyakat, az ágyat. Végre valami biztonság. Erre hirtelen rántás, a léggömb, ez a szikrázó fehérség megint fölkapott és cibált. Mit tépsz rajtam? – üvöltöttem, túlharsogva a szelet és a magasságot. – A lelkemet?!

És ekkor megpillantottam a feleségemet, őt is egy házban, egy másik házban, az otthonunk, így neveztük, ült, éppen stoppolt valamit, a léggömb őrült sebességgel ereszkedett alá, olyan gyorsan, hogy a stoppolófát, a zoknit, az én zoknimat, a tűt és a befűzött cérnaszálat is kivehettem. Mindent pontosan, élesen. Még az arcát is láttam, nem lehetett összetéveszteni máséval, senki máséval.

Megrettentem, elbűvölt ez a látvány. Szédültem ebben az őrült repülő kavargásban, már nem bántam, hová, merre visz a léggömb, nem fájt a hófehér vakítása, azt akartam, vigyen, vigyen a léggömb, erre a repülésre vágyom, mint még soha másra, akkora erővel és elszántsággal – s egyszeriben rádöbbentem, a léggömb belőlem szakadt ki, úgy fáj és úgy szeret, mint ahogyan nekem fájt a megváltás hiánya, és ahogyan én akartam szeretni, de még soha nem sikerült.

Augusztusi este volt, öreg este, ahogyan nagyapám mondta, én meg észre sem vettem, ismét a földön járok, rázkódott a vállam a csöndes megrendüléstől, és még mint soha – még mint soha! –, elindultam hazafelé.

Hőség. Az értelem bágyadt küzdelme a feleslegesség érzése ellen – vagy a gondolkozás bágyadt küzdelme az értelmetlenség ellen. A fény odaszorít a kavicsokhoz. Nem mozdulni – talán soha többé? S így elmúlni, felszívódni a mindenségben, önsajnálat nélkül, még csak nyomom sem marad.

Végre feltápászkodom, hogy odatántorogjak a néhány lépésnyire locsogó vízhez, talán az segít (nem tudom, mi ellen és miben), a napozópléden ott látom a körvonalaimat. Az izzadság rajzolta ki őket, s mert az izzadás valamiképpen kínnal jár, szenvedésem formája maradt ott – összetéveszthetetlenül emberforma. Így lenne jó megszabadulni a bűnömtől, amely egyre inkább nyomaszt, mind terebélyesebbé válik, elborít, mint egy dühös hullám. Maradjon ott valahol a földön, szinte megtestesülve, eldobva, elszakítva magamtól, hogy végre azt mondhassam: nincs hozzá közöm tovább. Csakhogy ez képtelenség.

A nyaralás, az élvezet kalodája. Feleségem mégiscsak sejthet valamit. Gyanú, gyanú! Igazán kínos. Azt sem mondhatom, hogy el kell mennem valahová, hivatalos ügy, ennyivel elintézhető – nem, innen nem lehet megszökni könnyű kis hazugsággal. Ez a sziget a fény és az izzadás szigete, itt mindennek nyoma van. Ide vagyok szegezve, s éreztem azt a savanyú-maró szagot, amelyet a feltűzött rovarok bocsátottak ki magukból. S mint egy papírlap, amelynek távoli pontjai egyszeriben nagyon közel kerülnek egymáshoz, amint összehajtom, úgy hajtogatódnak össze bennem életem távoli pontjai. Megint csak a hazugság: hajtogatódik – elrúgom magamtól, hiszen én követem el: én hajtogatom, senki más, csakis én, én.

Víz alá. Hideg áram fut végig rajtam, megfeszít, lassan enged, mindent aprólékosan szeretnék követni. Leginkább azt, ami velem történik. Ez persze képtelenség, kifújom a szájamba keveredett sós vizet, egyszer, kétszer, egészen addig, míg vissza nem térnek érzékelőbimbóimra testem édesvízi nedvei. Úszom. Ki egészen – nem a lét végső határáig, mint egy kék fedelű verseskönyv címe mondja; hogyan jutott ez most az eszembe? Miért ez, és miért éppen ebben a pillanatban?

Balról gyerekek ugrálnak a hatalmas, vízbe állított asztalról. Kacagva másznak fel a létrán, lökdösik, biztatják egymást, nem mintha félnének, ez, úgy látszik, hozzátartozik a játékukhoz, aztán könnyű mozdulattal az egyik fejest ugrik, a másik meg bombát, felhúzott lábakkal krátert mélyeszt a tengerbe, de máris megszűnik feje fölött a vízüreg, ő meg néhány méterrel odébb vigyorgó arccal bukkan fel. Oda kellene mennem, és nekem is leugrani. Ahogy öregszem, egyre inkább hatalmába kerít a tériszony, csak a földön maradni, hiába látom innen, hogy alig két méterre emelkedik ki az asztal, a tapasztalat – ó, a tapasztalat! – azt mondatja velem, fentről a két méter, ha a fizikai mérőszámok szerint ugyanannyi marad is, mégis másféle távolság. Kinevetnének, amint ott állok bizonytalanul, nem merek leugrani, ahhoz meg egyiküknek sincs bátorsága, hogy lelökjön, én meg keresem a kiutat, megvárom, míg valamennyien a vízbe vetik magukat, s arra gondolva, hogy akkor nem lát senki, visszasomfordálok a létrán a vízbe. De valaki biztosan észreveszi, nem kerülhető el az ostoba megszégyenülés. S már magától a gondolattól is pirul az arcom. Vízbe mártom, micsoda butaság, semmi okom a zavarra, elvégre csak egy gondolat, egy gondolat! S a gondolat, a belső elhatározás nem látható. Annak nincs fizikai módszerekkel mérhető megnyilvánulása. Nem vagyok utolérhető ezzel a buta ötlettel; pedig jó volna leugrani, gyerekkoromban megtettem volna, gondolkodás nélkül, felelőtlenül, ahogyan a stégről nekifutással fejest a vízbe; a kockázat sokkal nagyobb volt, mert a folyóban nem láttuk, mit sodor magával a víz. Akkor bátor voltam, most gyáva.

Kiúszom egészen a kötelekig. A fürdőzőket védik ezzel a motoros vízi járművektől. Kiúszni egészen a bűnöm széléig! Megrettenek. A part messze, összezsugorodtak az emberek, már nem különíthetők el egymástól, csak a több kilométeres partívet látom, egészen kint vagyok a tengeren. Hirtelen eszembe jut: mi lenne, ha egyszeriben az óceán közepén találnám magamat? Legalább ezer kilométerre sehol szárazföld. S felismerném, hogy nincs menekvés. Egyszerre őrülnék meg, egyszerre bomlanának szét agyam eresztékei, egyszerre a téboly hatalmas bolydulása? Nem, ez kibúvó. Eszét veszti az ember, s attól kezdve már nem felelős önmagáért, átadta a lényét valami másnak.

Nem őrülnék meg egyszerre, keresném, még mindig keresném a kibúvót. Hátha… de mikor és hogyan fulladnék meg? A végkimerüléstől, amikor már nincs erőm fönntartani magam, szájamba csorog a víz, egyre több és több, de még mindig tudom, tudom…? Mikor veszítem el eszmélt önmagamat? És könnyű-e a vég, vagy fájdalmasan rettenetes? A szenvedésben a fizikai kín elviselhetetlen, vagy a tudat kínja inkább?

Előttem a tenger. Ha nem lenne bűne, ha semmi bűne nem lenne az embernek, akkor is meghalna? Mert hiszen a bűn miatt szükséges a halál, hogy végre meg lehessen szabadulni tőle.

Váratlanul sós víz löttyen a számba. Eszeveszetten tempózni kezdek a part felé, olyan erővel, mintha tengeri szörny üldözne. Aki lát, azt gondolja, az erőmet próbálom ki. Nem tudja, gyengeségem jele ez, a bűnömmel való viaskodás.

Megemelkedtek a hullámok. Fejem eltűnik köztük. A fövenyről nézve már nem is létezem. Lélegzetvétel, körbetekintek: mindenütt víz, fölém tornyosuló víz. A gyerekek eltűntek az ugróasztalról. Ekkora hullámokban még ők sem. Elvesztem. Nem gondolok másra, tudatomat teljesen kitölti, mintha soha semmi másra nem gondoltam volna, soha semmi mást nem tudtam volna azon kívül: ki innen! Félek. Csak ettől szabadulhatnék meg! A félelem – ez még odavillan – túltesz a valóságon.

Ez még odavillan – és irgalmatlanul nevetni kezdek. Lábam alatt egyszerre homokos talaj. Csöpögő arcom függönylátomásában a feleségem; felkönyökölt a napozóágyon, a víz felé tekint: na, megvan még ez a szerencsétlen! Ha odaveszem, nyilván rendőrségi vizsgálat, kihallgatás, jegyzőkönyv, csupa kellemetlenség. Bár ezek után nyilván könnyebb lenne neki, mégsem kívánja a procedúrát: akkor inkább éljen.

Bután elkeseredem, nagyon lök rajtam egy hullám. Odabent sodort magával, természetes módon hozzátartoztam a vízhez, a hullám természetéhez, az övé voltam, most, hogy talajt fogtam, már megvet a tenger, kiköp, kitagad magából: mit keresek én itt? És nevetségesen fellök a következő pillanatban. Igen, ez a hetedik, a fenékáramlat, az előzőeknél hatásosabb, nemcsak a felszínt, az egész mélységet átjárja és felkavarja, ha már nem pusztíthat is el, hiszen talaj van alattam, igen, talaj! – akkor legalább móresre tanít. Hadd nevessenek a parton az idétlenül csetlő-botló, felbukó alakon.

Négykézláb mászom ki. A kavicságy surrogása egészen hangos. Csörögnek, csilingelnek az apró kövek, rájuk zúdul a habos víz, aztán mintha nem is létezett volna, eltűnik köztük. Miért kell mindig produkálnod magad? – feleségem kommersz hangja. Tiltakozni próbálok: én csak… – de már nem figyel, visszafordul, és tovább sütteti a hátát a feltámadó szélben.

Kellemetlen, a szárazföld felől lezúduló légáramlat. Ezen a napon már nem áll el. Csapkodja a strandzászlókat, a fürdőmester – egykori vízilabdázó, látszik a testalkatáról – leereszti a napozóernyőket, gyors mozdulattal összeköti őket, a strandolók még kitartanak, hátha… A tömegreakció tunyasága ez, csak lassan mozdulnak, egy könnyű strandkendőt – amit a hölgyek előszeretettel kötnek a csípőjük köré, a fiatal lányok szeméremből, mások rejtegetve elhízott önmagukat – felkap a szél, magasba csavarja, majd belecsapja a vízbe. Feldönt egy vászontáskát, női intimitások borulnak ki belőle. Tulajdonosa gyorsan visszasodorja őket a láthatatlanságba. A hullámok már nemcsak partközelben, hanem beljebb is fehéren habosodnak.

Feleségem összeszedte a holmiját, én még mindig a partra kerülés élményével… – Fogjad, ma már úgysem… – ránt vissza az egyszerűségbe, nincs kedvem mozdulni, egyáltalán, semmihez nincs kedvem, talán majd elmúlik, de most semmit ne kelljen tennem, kifáradtam, nem tudom, talán a víz, talán a szél, talán… – de nem folytatom, lelkem derekán súlyos nehezékek csüngenek.

– Ha már így alakult – hallom –, fölmegyünk oda. – Feleségem a bal oldali hegyvonulat tenger fölé kinyúló szarvára mutat. Sárga templomtornyot látok, körötte nem tudom kivenni… mi van ott? – visszafogom ingerültségemet, semmi kedvem odamenni, fölöslegesnek tartom, ingerültségemet pedig azzal vezetem le, hogy elmormolom magamnak: egy nő soha nem tudja, mit akar, de azt minden körülmények között véghez viszi.

Temető – a fülemben maradt még valamennyi víz, ettől szerteomlóan fölerősödik bennem a hang; mint egy üres fazék, olyan a fejem. Vissza kellene térnem a normalitáshoz, bólintok, jó, menjünk. Már a strandot övező korzón járunk, visszapillantok, a tömeg nemigen mozdul a partról, elhamarkodott lenne a döntésünk? Túl korán feladtuk, a szél nem is tart másnap reggelig, odafönt talán most sem fúj, rekkenő a hőség, ki nem állhatom, ebben az időben távol a víztől, kiszárad a nyálkahártyám, a testem, szörnyű szenvedés, víz, víz, de nincs, csak a lihegő szárazság, hosszú, meredek út, szerpentin, könnyen legyőzhető a magasság, mondják lent biztatóan, senkivel nem találkozunk, szerencsére a szél itt sem hagy alább, legalább ennyi, feleségem nyilván azért találta ki ezt a programot, mert tudja, semmi kedvem hozzá, sőt kimondottan megvisel; hát persze, az a dacos hallgatása, hadd szenvedjen a gazember, és megyünk, ha van valami jó, a fákból olykor felszálló gyantaillat, a hőségben párolognak az édes nedvek, súlyosan, bódítóan leng a fák izzadmánya, könnyebbé teszi a légvételt, valami, legalább valami ebben a szenvedésben.

Nehéz léptek, szótlan, nehéz léptek. Már nem is nézem, hol az út vége. Nincs értelme. Fájdalmas és nehéz lépnem, lelkem elkeseredett raktár, kongó hodály, amelyből már mindent kihordtak, nem maradt más, csak a semmi, a kiábrándító semmi, a megragadhatatlan semmi, a legszívesebben sírnék, de ez is értelmetlen.

Ha maradt valami, valami még belőlem, ami feltámadt, egyszerre csak feltámadt – odalent fehér tobzódássá vált a pezsgő, sós víz, idefent a szikkadt szárazság, de az olajok, az illóolajok lengése –, ez a szenvedély. Nem tudom, mi a tárgya, mi a célja, de jó: kiáltóan, hosszan elnyúlóan, fájdalmasan, s ez a fájdalom az öröm forrása; már nem is én vagyok, lényem addig soha nem ismert, szerteáradt valósága ez, meghalok, igen, még ma meghalok.

Mennyi idő telt el? Idő nincs, ha a halál van. Testemre tapad a ruha, nem bánom, már minden mindegy, az út hosszú és véres, vért izzad az ember, erre csak ő képes, Jézus Krisztusban nem Isten, hanem az ember vérzett.

Lázadok, talán ezért támadt bennem a szenvedély? Miért ez az út, miért ez a magasság? Ember, hová, merre tartasz? Nem tudhatom, s mégis úgy kell élnem, mintha pontosan látnám. Csakhogy vak vagyok, élet-vak, kevés bennem a hit, és lent a tenger, fent a temető, szomjúhozom, és nincs, ki inni adjon, elveszni, elveszni ezen a kopár mészkőhegyen, lezuhanni a mélybe, feloldódni a semmiben vagy a mindenségben, már nem is tudom, kevés a hitem, valamihez kevés, csak ne fájjon, ne fájjon a pusztulás.

Hát így élek én, így éltem én, ezzel a két marokra fogott reménnyel, nyomorúságos reménnyel, amelyből most szeretnék szenvedélyemmel kitörni, lerántani az életre boruló ködös leplet, hogy egyszer tisztán, igazan, őszintén lássam… Mi ez? Napszúrást kaptam, ez idézi elő ezeket a szörnyű, nevetséges érzés- és gondolatkóborlásokat? A realitásérzék teljes hiánya, haladunk felfelé, feleségem milyen könnyen, szinte dacos könnyedséggel bírja, a hegyoldal egyre meredélyesebb, itt nem nehéz lezuhanni, egyre inkább vonz a mélység, csak egy kis lökés, ahogyan a gyerekek évődve egymást taszigálják az ugróporond szélén, a mélység vonzása zsibbasztó, hát ennyi lenne, ennyi lenne mindaz, ami én vagyok? Az a kicsinység, amelyből világtörténelmi, mindenségtörténelmi eseményt kreáltam?

Ha meghalok, meghal a világ. Kacagás tör fel belőlem, szájam szélére habot csaló kacagás, a disznó röfög-habzik így, amikor leszúrják, feleségem rám tekint, aggódik, talán valóban megártott nekem a nap, hiába mondta – ezt is hiába mondta –, tegyek a fejemre könnyű kalapot, nyakra-főre árulják a korzón, de én konokul ellenkeztem: nem illik hozzám. Miért, kinek képzeled magad? S nem mondhattam, nem képzelem magamat senkinek, legfeljebb önmagamnak, de ezt is csak kellő megszorítással, de akkor meg a cinizmusom miatt korhol, s jobb a békesség.

Jobb a békesség – szenvedélyem végre belekapaszkodott ebbe. Jobb a békesség! Érnénk föl már a temetőhöz. A temető a békesség földje. Még soha nem gondoltam, hogy ilyen nehéz eljutni oda.

Előtte azért szeretnék elmondani valamit. Nem kisszerű önzés ez? Miért kellene bármit is elmondanom? Mi változna meg ezzel a semmi és a mindenség gyalogútján? Visszavonni minden szavamat, minden akaratomat, minden gondolatomat – visszavonni bűneimet. Ha kérdeznék tőlem, nem tudom, mi a bűn, a bűnt csak érezni lehet.

Gyerünk, tovább, egyre csak föl a hegyre, ki vagyunk téve az egész strandkaréj látványának, mi látjuk őket, nem egyesével az embereket, hanem az embert, a maga összességében, ők is látnak minket a kopár hegy fehér kövein, s már nem is látás ez, hanem tudás, annak a tudás-látása, hogy ott emberek vannak, sok-sok ember, akik nem adták meg magukat a szárazföld felől leszakadó szélnek, kitartanak, reménykednek, nem indultak neki a hegynek, mint mi – s itt is emberek vannak: hahó, itt vagyok! Értitek, itt vagyok! Ebben a szédítő magasságban, egyre közelebb ahhoz, ahol elég egy óvatlan lépés, egy kis bizonytalanság, vagy éppen ellenkezőleg, a bizonyosság sziklacsontja fehérlik?

– Mi van veled? – hallom valahonnét, hát persze, a feleségem hangja. – Rosszul érzed magad?

– Nem, miért kérdezed? – mondja belőlem valaki, egészen furcsa hang.

– Megbillentél.

Nem válaszolok, intek, hogy menjünk tovább. Miért nem érti meg az én történetemet? Mert minden történet elmondhatatlan, az ember története önmagában való, önmagában álló, az ember története önnön burkából kitörhetetlen történet? Egyedül vagyunk, egyedül ebben a világban, ebben a mindenségben, egyetlen kitörés, ha Istenbe vetjük magunkat?

Hogy miért sírok? – ezt kérdezed, kedves feleségem? Nem sírás ez, biztosan az izzadságcsöppek gyűlnek a szemem köré, nem érted a történetemet, a történetem végét, a bűnbánat történetét. Nem érted, mert nem értheted. Te ugyanígy az én szememre olvashatod univerzummagányod megközelíthetetlenségét. S már kibírhatatlan, ezért aztán belekapaszkodunk kicsiny bűneinkbe, testtel érezhető bűneinkbe, élvezzük-szeretjük-öleljük őket, mert ezek legalább a mieink, elhitetjük magunkkal, hogy ezáltal élünk, de a bűn halál, elhitetjük magunkkal, hogy a halálból élünk. Mit akarsz? Megölni, mert nem hiszed el a történetem végét, hogy úgy indultam el haza, mint még soha?

Micsoda csönd. Már sem a hullámok, sem az emberek hangja nem hallatszik föl. Kabócák csattogása délszaki növények ragacsos illatában. Oda kell érni, nemsokára oda kell érni.

S kísért minket a gyűlölet néma mélasága. Oldalt pillantottam, feleségem szigorúan zárt tekintetén túl: hatalmas sziklák akadtak meg a meredek hegyoldalban, valamikor nemrégiben – nemrégiben?, a földtörténeti rázkódások idején – megakadtak egy ponton, s ha éppen most indulnának el, lesöpörnének az útról, nincs idő, nincs hely a menekülésre, görgeteg lefelé, egészen a tengerig, minden belezuhan, felfröccsen a víz, aztán – aztán mintha mi sem történt volna, a tenger felszínét ismét eluralja a szokásos hullámzás. Nem történt semmi. Miért, mi történt? Néhány pillanat, zuhanás – a világ közömbös.

Nem érzek se fáradtságot, se fájdalmat. Kiszáradt a tüdőm, ennyi az egész. Bosszú! Igen, ez bosszú részéről. Tudja, hogy szenvedek, hát bosszút áll. Látja kínlódásomat, és ő ugyanígy kínlódik a maga sejtésével. Nem engedi, hogy megszökjem, a sejtések elől sincs menekvés; talán nem is annyira szigorú a tekintete, inkább élveteg: na most végre megvagy, gazember! És nem enged, a helyzet nem enged, hatalmába kerít a tériszony, szédítő alattunk a mélység, már semminek nincs magassága, csak mélysége, eltorzult érzékelés, a kabócák fülsiketítő csattogása, nem bírom, nem bírom, fehér mészkőbe vájt keskeny szerpentin, mindkét oldalán pusztulás: a morzsalékos köveken lehetetlen fölfelé menekülnöm, lefelé pedig a mélység. Támaszt keres a lábam, mert nem magam járok már, nem a magam akarata szerint, dülöngélek, a nap jobb oldalon közelít a szemközti hegyvonulat gerincéhez, de még nem érte el; ha ernyőt von elé a hegy, talán jobb lesz, talán könnyebb, de addig még? Mennyi idő, s mi lesz jobb, mi lesz könnyebb? Ez csak a halál lehet, nem következhet más, hozzászoktatom értelmemet a gondolathoz, de alig ér valamit, az értelem a legkritikusabb pillanatokban vajmi keveset ér, ilyenkor megmutatja magát az emberi természet, nem az értelem diktálja, s még kevésbé menti meg – az értelmen túl járunk, feleségem még mindig szótlanul bandukol mellettem, dehogyis bandukol, fürgén lépked, fejem körül légy zümmög, odacsapok, a levegőt ütöm, megint a zümmögés, már elfogyott a kézerőm, dühösen kifújok, hátha ezzel elriaszthatom a fekete dögöt – nem is fekete, zöldes színezetű döglégy, a hullára jön, a potenciális hullára; kultúrmagatartásom utolsó emlékszikráját hívom elő, minden meghatározás marhaság, annyiban érvényes, amennyiben a viszonylagosat képesek vagyunk abszolútként fölfogni – nem segít, hiába igyekszem valami szellemi éleselméjűséget előhívni, nem segít, semmi nem segít, csontfehérré csupaszodott az életem, és értem, az értelmen túl egyszeriben megértem (nem jut eszembe más kifejezés, bár tudom, ez így önellentmondó hazugság), fogalmam sincs az életemről. Messziről közelítem, ami bizonyosság, az egyetlen erő ebben a pillanatban, hogy fájdalommal tölt el az elvesztése. Ez a legtöbb, amit tudhatok róla.

A nap még mindig az előző helyén. Mintha nem forogna tovább a föld, odaragadna valamennyi geológiai és asztronómiai képlet egyszer és mindenkorra, abban az állapotban, ahogyan a mostani pillanat rátalált.

Érjünk föl, az Isten szerelmére, érjünk föl végre! Ezt nem szabadna mondanom. Nagyanyám a ház mögött, a kertben rám nézett, lovas szekérrel téli tüzelőt hoztak, az emberek dobálták le a szélfákat, jó szórakozás, majd mi, gyerekek felfűrészeljük, az egyik ló türelmetlenül dobbantott, megrázta magát, felhörgött, talán csak nem akar kitörni, az egyik férfi leugrott, odakapott a kötőfékhez: hóhahó, a szakramentumát! Én meg valami miatt ismételtem a sosem hallott szólamot: a szakramentumát. Nagyanyám ekkor rám nézett szikár dalmát természetével: ilyet soha nem mondunk, Istent sosem mondjuk ki fölöslegesen.

Azóta sem tudom pontosan, mikor fölösleges kimondani Isten nevét. Nem igaz. Most egyszerre úgy éreztem, a hegy magasában, már nem lehet messze a vége, már oda kell érni, már be kell teljesülni, helyénvaló a hang: Istenem!

Mit mondasz? – Hosszú idő óta az első szó, az első kérdés hasított át a levegőn. Fáj, nem tudok mit válaszolni. Semmi, semmi. Megyünk tovább, fáradt, izzadságtól lucskos a testem, kívánom, még inkább, még inkább gyötrődjem el, akkor végre az erőtlenség határán megszabadulhat minden bűnétől, mert a test bűne bűnhődik a lelkemben, és hiába minden, feleségem úgysem érti a történet végét, csak az elejét, igen, a mindennapi megcsalatást.

Végre fönn vagyunk! A templomajtó korhadásnak indult, nehezen olvasom a rátűzött írást: csak temetés napján nyitják ki. A sírkövek egészen közel a falhoz, odaszorulnak, a távolabbiak is a templomhoz mérik magukat. Nem a földet, itt még a szentség közelségét kívánják a halottak.

– Gyönyörű, ugye?

Mit válaszolhatnék: igen, gyönyörű. A hegyfokon a másik irányban is kinyílik a táj, félelmetes. A mértékek teszik félelmetessé. A világ végére értem. Kilépek a sziklaperem szélére. Égessen el a nap, a mozdulatlan izzó remegés, világítson a láthatatlanságig, már soha többé nem lehet a sötétség hazugságába rejtőzni.

Megváltásért könyörgök – aztán vége.

Vége.

Feleségem ott áll mögöttem, valahol közel hozzám. Nem fordulok meg, a szemébe kellene néznem, s látná benne a gyengeséget, a hűtlenséget. A féltörténet hűtlenségét. A végét úgysem értené. Mintha az irgalomnak nem lenne helye a világban.

– Nézd csak!

Hátrafordulok, végighúzza kezét egy márványtáblán. A valódi márvány a legnagyobb hőségben is megőrzi hűvös természetét. Talán azért, mert annyira szigorúan zárt anyag, hogy nem engedi be molekulái és atomjai közé az odafurakodót.

– A te neved.

Nem lepődtem meg. Valóban a saját nevemet olvastam a sírkövön. Alig idegenkedtem tőle. Ha így van (ha így lenne), a legfontosabb már megoldódna az életemben. Én vagyok az (játszom a gondolattal), nyugalom, csönd, állandóság, megszűnt a várakozás bizonytalansága. Egészen jó érzés.

– Dalmáciában gyakori név.

Feleségem megelégszik ezzel a válasszal. Nem értem, mint ahogyan azt sem, amikor visszafordul a lefelé vezető útra: – Na, gyerünk!

Hát ezért jöttünk fel?

Kábultan követem. Elindulunk a hegyről, az árnyékok elköltöznek rólunk, megadtam magam, nem emlékszem pontosan, vettem-e sört a reggeli bevásárláskor, vagy ez az előző nap volt még? A jéghideg érintés, végre a jéghideg érintés, az első korty, amelytől elhomályosul a szemem, szemközt a mészkősziklák és a monarchiabéli épület, a behúzott redőnyök mögött fények – vajon kik lehetnek, miféle élet az övék?

Rákönyökölök a terasz mellvédjére. Mezítelen karom alatt hűvös a márványlap.

A strandidő után elnémul a fürdőhely. Éppen naplemente idején, giccs ez a javából, de itt senki nem törődik ezzel, az élet mintha külön dimenziót nyerne, ami volt és ami lesz, nem számít, simára maszkírozott arcok, fény, csillogás, lengedező magamutogatás, könnyű séta, a gondtalanság különórája. A szállodákban, panziókban és a fürdőzőknek kiadott magánházaknál a nyaralók kilehelik a nap megpróbáltatásait, hideg zuhanyt vesznek, jólesik felfrissülniük, s az illatos szappanok és testápolók uszályában, világos, könnyű ruhát öltve megkezdődik az esti séta. Helyet foglalnak az éttermi asztaloknál, a fagylaltgombócokat akrobatikus ügyességgel dobáló fiatalember még mindig tartja magát, arcán nem csillapodik az őszinte mosoly, hogyan bírja, egészen a szezon végéig? De ki érti az ember cselekedeteit? Talán csődbe ment a vállalkozás, és elbocsájtották a cirkuszból, a kivénhedt elefántok és rozzant oroszlánok mellől, vége az egész káprázatnak, a cirkuszi ámításnak, a bohóc már nem esik hasra csetlő-botló lépteiben, s orrán az elmaradhatatlan piros gömbbel nem vonyít, sír, nevet egyszerre, az ember esendőségének megtestesüléseként – mindennek vége, s hiába a fagylaltmutatvány, már senkit nem érdekel, szétszakadt az utazó cirkusz sátorponyvája, lihegő kalandok születtek és bomlottak fel a lakókocsiban eltöltött évek során, mennyi szenvedély, mennyi gyilkos vagy őrült vágy, hogy valamelyik artista megszerezze magának a flitterekkel dúsan felcsillámozott légtornásznőt – micsoda pompás alkat! –, beállás a mélyen felvágott dresszben, mintha az élet a maga teljességében derék alatt valósulna meg, és nem éreznek ezért bűntudatot – de hol van ez már, a cirkuszi előadásnak vége, és sír a bohóc (tőle ez megszokott), sír az erőművész, csíkos-kantáros pódiumöltözékében, sírnak a légtornásznők, csupaszon állnak simára borotvált combjukkal, széttárják lábukat, a sírás így jobban esik, a feszes dressz alig takarja vágyott szépségüket, sír a kopott bőrű elefánt, a hulló szőrű oroszlán, mindenki sír, az ócska padok egymásra hányva, a cirkuszsátor feszítőkötelei megereszkednek, aláhullik minden – vége a csillogó, műlovarnő-mosolyú megegyezéses hazugságnak. Mert mindenki tudja, a szereplők és a nézők egyaránt, valami hamis, valami szépségesen hamis szorul az ócska ponyvasátor alá, de fenn kell tartani, igen, fenn kell tartani a látványt, mintha ez lenne a legtöbb, a legfontosabb.

Talán ez hiányzik neki, a nagy közös csalás, az ártatlan szemfényvesztés, megőrizni a csalás őszinte hitét, becsaplak, mégis hidd el nekem, hogy másként van! Tudod, hogy ámítás, én is tudom, ez a közös játék, a cirkusz szabálya.

És röpül a fagylaltgolyó, különös képesség, ahogyan a levegőben elkapja a mérőkanállal, majd újabb lendület, újabb repülés, s mintha csak meghazudtolná a gravitáció törvényét, olyan gyorsan, láthatatlanul máris felmutatja az ostyatölcsérben a gombócot. Csillog hozzá a tekintete, a cirkusz-tekintet, szélesre feszített szájjal, majd egy utolsó trükk – mert trükk az egész! –, a kimért fagylaltot a hűtőpult láthatatlanra fényezett-törölt üvegén keresztül nyújtja az ámuló gyermeknek, aki odakap, mert elhiszi, hogy már az övé, s ijedten hőköl vissza, amikor keze, a fagylaltért sóvárgó kéz beleakad az üvegbe, mire a fagylaltos legény könnyű, gyors mozdulattal, a sikeres mutatványhoz tartozó bohócmosollyal – istenem, mennyi részvét ebben! – az üveg felett a gyerek kezébe adja a tölcsért.

Így megy ez: mintha… S nem lenne helye ennek a „minthának”, ha hiányoznék belőlem az érzékenység, amelytől annyit szenvedtem életemben. Miközben a mutatványt néztem, és be kell vallanom, élveztem, a szomszédos asztalnál ülők beszélgetésére figyeltem – feleségem fagylaltkelyhet rendelt, melbaöntettel –, és amennyit megértettem, máris széjjeltépte az iménti látvány egyneműségét. Riadalmamban körülnéztem, bármennyire lekötötte is figyelmemet a produkció, azt gondoltam, felborult a világ, de mégsem. Közvetlenül mellettünk, a promenádon áramlott a nép, az esti fürdőszoba-illatos nép, és nem értettem. Hiszen mellettünk a férfi arcvonásai, megfontolt egyénisége egyaránt azt erősítette: nem beszél a levegőbe.

Figyeltem, mint – s bármennyire drámai jelentést tulajdonítottam is a szomszéd asztalnál elhangzó szavaknak, mégis a komikus szófordulat jutott eszembe: füleltem, mint a nyúl a barázdában.

Mondatfoszlányok… Valakit megöltek, napnyugta idején, a hegytetőn, a szirtről zuhant alá szerencsétlen, férfi volt, mellette állt egy nő, semmi közelebbit nem tud a rendőrség sem, a fürdőzők jelentették, akik az erős szél ellenére is kitartottak a parton, egymástól függetlenül több bejelentés érkezett, nem lehet kétséges, gyilkosság történt.

Én persze azonnal tiltakoztam: a gyilkosság nem történik, a gyilkosságot elkövetik. De úgy tettem, mintha a fagylaltbohócot figyelném, látványosan elfordítottam tekintetemet, miközben valamennyi idegszálammal a szomszéd asztal felé lestem.