A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tilmann Lahme: DIE MANNS. Geschichte einer Familie

Copyright © S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2015

Hungarian translation © Györffy Miklós, 2018, 2026

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

A mű fordítását a Goethe Intézet támogatta.

ELŐJÁTÉK

Egy családot megfosztanak az állampolgárságától. „Méltatlanok arra, hogy németek legyenek!”, olvasható az újságokban. A Mannok 1936 decemberében „a nép kártevőinek” számítanak.1 A család három esztendeje külföldön él. Thomas Mann három éven át tétovázott és ingadozott, most végre „megmosta a szívét”, mint maga mondja, nyilvánosan hitet tett az emigráció mellett és ezáltal szembehelyezkedett a Hitler-rezsimmel. Családja már áhítozva várta ezt a pillanatot, és meg is tette érte a magáét, ki agresszívan, mint leánya, Erika, ki egyértelmű világossággal, mint Klaus fia, ki szelíd határozottsággal, mint Golo fia és felesége, Katia. Golo Mann szomorú, de nem azért, mert nincs többé német útlevele. Mint idősebb testvérei, Erika és Klaus azt szerette volna, ha a kiutasítást saját jogon „érdemli ki”, most azonban „kissé vacak módon, csak mint fiú érintett”.2

Hogy a nemzetiszocialisták Thomas Mannt és hozzátartozóit 1936 végén megfosztják állampolgárságuktól, csakis politikai okokkal magyarázható. Thomas Mann már februárban nyilvánosságra hozta, hogy szakít Hitler Németországával. A svájci német követ, Ernst von Weizsäcker, a későbbi szövetségi elnök apja nem sokkal később úgy foglalt állást, hogy a Nobel-díjas írótól meg kell vonni az útlevelet. Himmler Gestapójának szakvéleménye ezenfelül még rámutatott, hogy Thomas Mann külföldön „a legnagyobb élő német írónak” számít.3 Ez nem tűrhető tovább. És mivel a „legnagyobb”, az „író” és szerencsére az „élő” ellen sem tehetnek semmit, legalább a „német”-tel szemben kell fellépni. A berlini olimpiai játékokat még megvárta a rezsim, de most, december 2-án végrehajtják az állampolgárság megvonásának régóta várt, de formálisan időközben jogtalanná vált aktusát: Thomas Mann és legtöbb családtagja november óta már csehszlovák állampolgárok.

Michael Mann nem sokkal 1936 karácsonya előtt Párizsba utazott. Arra kíváncsi, folytathatja-e ott zenei tanulmányait. A legfiatalabb családtag – tizenhét éves – néhány héttel előbb szerezte meg hegedű szakos diplomáját a zürichi konzervatóriumban, a gyakorlati vizsgán kiemelkedő eredménnyel, az elméletin hasonlóképp. Zenei tehetség, amint ezt neki magának és az erre büszke apának újra meg újra hangoztatják. Mégis távoznia kell a konzervatóriumból, a zeneiskola igazgatójával való „rencontre”-ja miatt, amint a szülők finoman körülírják.4 Michael Mann az igazgató egy intelmét pofonnal verte vissza.

Egy évvel idősebb nővére, Elisabeth nem okoz ilyen nehézségeket. Apja kedvence, színjeles az iskolában, kitüntetéssel érettségizik. Gondok mégis vannak vele: zongoraművész akar lenni, de középszerű tehetségnek tartják, amit ő kétszer annyi gyakorlással igyekszik visszaverni. Naplójában az apa bánatosan emlékezik meg „zenei megszállottságáról”.5 És már évek óta boldogtalanul szerelmes Fritz Landshoffba, Klaus fivére barátjába és kiadójába, aki tizenhét évvel idősebb nála. Ő viszont Erika Mannba szerelmes. És az ő szabadságába.

Klaus és Erika Mann 1936 őszén New Yorkba utaztak. Erika a Die Pfeffermühle (Borsőrlő) nevű politikai-irodalmi kabaréját, amellyel az európai emigráció körében nagy sikereket aratott és a nemzetiszocialistákat és szimpatizánsaikat az őrjöngésig felbőszítette, Amerikában akarja még nagyobb szabásúvá tenni. Remek hangulatban van: „nagyon szeretek itt lenni. Sok-sok év után […] itt érzek először értelmet, ízlést és ezer lehetőséget.”6 De feltámadnak benne az első kétségek is: hogy vajon a Peppermill-t nem angolul kellene inkább kínálni? De mit lehet tenni, ha egyszer a társulatban senki nem tud igazán angolul?

Klaus Mann rosszkedvűen, lehangoltan rója New York utcáit. Nemrég jelent meg Amszterdamban németül Mefisztó című regénye, ez a leszámolása Németországgal és Gustaf Gründgensszel, a színésszel és volt sógorával, aki Hitler, Goebbels és Göring alatt is folytatja karrierjét. Ez lesz Klaus Mann leghíresebb és a legtöbbet vitatott könyve. Az amerikai kiadóknak nem kell a regény. Előadásokat annál inkább tarthat, mondja neki az ügynöknője, éspedig a My father and his work témáról.7 Profetikus mondatot jegyzett föl Klaus Mann ebben az évben a naplójába: „Micsoda különös család vagyunk mi! Később majd könyveket írnak rólunk – nem csak egy-egy családtagról.”8

Monika Mannból kiveszett minden bizakodás, függetlenül a politikai helyzettől és német útlevelének a megvonásától. A szülők aggódnak, mert leányuk, úgy látszik, egyszeriben felfedezi azt, amit ők már rég látnak: életének és tevékenységének értelmetlenségét és kilátástalanságát – jelenleg iskoláinak megszakítása, énekórák és iparművészeti tanulmányok után zongorázik. Vele szemben tehetetlen volna még a családi pszichiáter, Erich Katzenstein is – aki négy gyermeket kezel a hatból –, írja az anya Klausnak. A „malheur” Monika esetében „nyilvánvalóan visszafordíthatatlan”.9 „Szegény Mönle” elszomorítja még a karácsonyt is, amely a legfontosabb családi ünnep mindjárt az apa születésnapja után, jegyzi föl Thomas Mann, „válságon esett át, és szülei az ágyánál tett személyes látogatásukkal sem bírták rávenni, hogy lejöjjön”.10

Thomas Mann a Monika-válság és az ünnepi vacsora között levelet ír a bonni egyetemnek, amely az állampolgárság megvonásának következményeként visszavonta tőle az 1919-ben adományozott díszdoktori címet. Mintegy mellékesen utal arra a legutóbbi díszdoktori címére, amelyet a Harvard Egyetemtől kapott, és kimondja azt a jóslatot, amely már régóta ott lapul a tarsolyában: „Önök” – a német hatalmasságok, akik elvitatják a németségét – „arra a hihetetlen merészségre vetemednek, hogy összetévesztik magukat Németországgal! Holott talán nincs messze a pillanat, amikor a német nép legfőbb óhaja az lesz, hogy össze ne tévesszék önökkel.”11 A Bonni levél, amely már néhány nap múlva megjelenik nyomtatásban, az irodalmi emigráció leghíresebb kiáltványa lesz.

Néhány hét múlva kommunisták egy csoportja titokban találkozik egy berlin-grunewaldi lakásban, köztük a tizenhat éves irodalomkedvelő Marceli Reich. Sógora hozta magával, alkalmilag küldönci szolgálatokat végez a földalatti mozgalom számára. „Mindenki hallgat, a félhomályos szobában kissé kísérteties hangulat uralkodik.” Egy illegális írást olvasnak fel, Thomas Mann Bonni levelé-t, amely álcázott nyomtatványként és másolatokban terjed Németország-szerte. Marceli Reich ideges, A Buddenbrook ház szerzője sokat jelent számára, a Tonio Kröger című elbeszélést ifjúkora meghatározó irodalmi élményének nevezi: „azok Bibliája, akiknek egyedüli hazája az irodalom”. Az a kérdés, hogy Thomas Mann-nak milyen a viszonya a Harmadik Birodalomhoz, ennek megfelelően fontos neki. „A levél utolsó mondata után senki sem mert megszólalni. Aki felolvasta a szöveget, azt javasolta, hogy tartsunk szünetet és aztán beszélgessünk a prózadarabról. Én a szünetet arra használtam, hogy köszönetet mondjak és elbúcsúzzam. Nem szeretném, ha későn érnék haza, mert másnap fontos dolgozatot kell írnom. Ez hazugság volt. Valójában egyedül akartam lenni – egyedül a boldogságommal.”12

Marcel Reich-Ranicki, aki épphogy megmenekül a holokauszttól, később mint a legbefolyásosabb német irodalomkritikus rendszeresen foglalkozik Thomas Mann-nal és az övéivel. „Azt hiszem”, írja egyszer, „hogy ebben az évszázadban nem volt Németországban jelentősebb, originálisabb és érdekesebb család, mint a Mannoké”.13

I. EGY NÉMET CSALÁD 1922–1932

Zendülés a költő otthonában. Fellázadnak a legidősebb Mann gyerekek. Az iskolát és tanáraikat Erika és Klaus Mann eleve nem veszik komolyan. És „herzogparki bandájukkal” terrorizálják a müncheni szomszédságot. Az intelmeket és a jó szándékú meggyőzést nyájasan semmibe veszik. A szülők nem szívesen avatkoznak be, de végül mégis rászánják magukat a határozott fellépésre.

A kezdet ártalmatlannak tűnt. Miután az elvesztett első világháború után a forradalom Münchenben felszámolta a régi rendet, Erika és Klaus Mann 1919. január 1-én Ricki Hallgarten nevű barátjukkal színtársulatot alapítottak. A Műkedvelő német komédiások szövetségéhez – így nevezik magukat – nemsokára más fiatalok is csatlakoznak, mint pl. Gretel és Lotte Walter, Bruno Walter karmester leányai, Mannék barátai és szomszédjai, vagy a néhány évvel idősebb, irodalmi érdeklődésű Wilhelm Emanuel Süskind; alkalmilag közreműködhetnek a testvérek közül Monika és Golo Mann is. Lessing Minna von Barnhelm-jében gyászoló hölgyként Golo nagy sikerrel nevetteti meg a nézőket.

Az idősebb komédiások hamarosan kiterjesztik színpadjukat. Erika, Klaus és a Walter lányok a müncheni villamoson vagy az utcán valóságosnak színlelt jeleneteket játszanak el az embereknek, szadista állatkínzásokról számolnak be nekik, vagy gonosz férfiak fenyegetőzésétől rettegnek; telefonviccekre vállalkoznak, amelyekben utánzótehetségével különösen Erika bizonyul meggyőzőnek; és egyre trükkösebb üzleti lopásokat követnek el. De amit ártalmatlan tréfának képzeltek el, bűnügyi léptékű lesz.1 A tetőpont egy ünnepség, amelyet a herzogparki banda 1922 tavaszán egy színész barátjuk tiszteletére tart – kizárólag lopott élelmiszerekkel. A dolog kitudódik. Ezt már megelégelik a szülők: a tizenhat éves Erikát és a tizenöt éves Klaust intézetbe küldik.

Nem csak a két legidősebb gyerekkel gyűlik meg a szülők baja. Az 1909-ben született Golo Mann húsvétkor kézhez kapja negyedik osztályos (ma nyolcadik osztály) bizonyítványát a jó hírű Wilhelm Gimnáziumban. Két tárgyból megbukott. Golo kétségtelenül tehetséges, írja osztályfőnöke a bizonyítvány „különleges megjegyzések” rovatában, de „feltűnő restsége” miatt görögből és matematikából „elégtelent” kapott. „Csellel és szédelgéssel – ebben ő nagyon találékony – igyekszik elleplezni lustaságát.”2 A tizenhárom éves Golo, aki kora gyermekkora óta folyton azt hallja, hogy ő milyen csúf és ügyetlen, nehezen találja a helyét a családban azok mellett a nagy testvérek mellett, akik viccelődéssel, sármmal és szemtelenséggel rokonszenvet keltenek maguk iránt. Most még ezt a vereséget, a bukást is hazaviszi.

Monika, az 1910-ben született negyedik Mann gyerek sem kecsegtetett különösebben sikeres iskolai karrierrel. Az ábrándozó, kicsit mindig félrehúzódó leány „szeretetreméltóan buta”, mint anyja írta egyszer férjének, és ez a vélemény lényegében fennmarad, csak a jelző tekintetében változik.3 1922 májusában Monika a müncheni Luise Gimnázium quinta-osztályába (ma 6. osztály) jár. Anyja szavaival: „Moni bárgyún cammog a második osztály felé.”4

Klaus Mann néhány hete tartózkodik a Fulda közelében lévő hochwaldhauseni Bergschuléban, ebben a reformpedagógiai irányultságú internátusban, amikor levelet ír haza. A napokban a pünkösdi hétvégére Erikával Frankfurtba utaztak, ahol kiadós lakmározásokkal és színházlátogatásokkal kényeztették magukat („jóval a müncheni nívó fölött”). Csakhogy az út, az étkezések, a színházjegyek és a borravalók sokba kerültek. Ezért szüksége van azonnal száz márkára, vagyis csaknem kétszer annyira, mint amennyit egy gyereklány keres havonta Mannéknál.5 Nem kérhettek volna előre engedélyt, véli Klaus Mann: minden egészen spontán történt. Erika Mann utóiratot mellékel a levélhez. Az öccse kétségkívül „elbagatellizálja” kicsit ezt a százmárkás kérését, állapítja meg. „De mikor olyan jó volt.”6

Az internátusi életről Klaus Mann csakhamar csupa rosszat mesél. A felsőbb osztályok lázadoznak az iskola vezetése ellen, és a Mann gyerekek hathatósan közreműködnek ebben. Még a színjátszás sem békíti ki őket a nem kedvelt intézettel. Klaus és Erika Mann egy iskolai előadásban a két főszerepet játsszák Büchner Leonce és Léná-jában, mégis mindenáron szabadulni akarnak innen. „Ittlétünk nem annyira szomorú számunkra, mint inkább tökéletesen céltalan”, írja Klaus Mann a szülőknek. Semmi másnak nem volna értelme, csak ha visszatérhetnének Münchenbe. „Azt reméltem, hogy rátalálok itt arra az erőre, amit eddig hiányoltam magamban, de csak gyengeséget találok, amely szeretne elbújni a német tornatanáriság mögé.” Igen keveset is tanul, és az „átkozott »gyakorlati munka«” ugyanúgy nincs ínyére, mint a pocsék koszt. Ha belegondol, írja még, „mi mindenben volt részünk Münchenben (eltekintve az oktatástól)”.7

A szülők meg vannak döbbenve. „Nem csak úgy vaktában döntöttünk úgy, hogy elküldünk benneteket”, korholja Katia Mann egy levélben Erikát, és ha Klaus most „egyszerűen azt írja, hogy ha belegondol, mit nyújtott nektek München és ehhez képest mit Hochwaldhausen, akkor az nem egészen helyénvaló felfogás”. A Bergschule igazgatójától, Otto Stechétől időközben kapott egy levelet. Erikáról „rendkívül kedvező” véleményt fogalmaz meg. „Klausról olyan jellemzést ad, amelyet én abszolút találónak tartok, még ha nem is vagyok tőle boldog.” Azok az okok, amelyek miatt a szülők internátusba küldték őket, végeredményben még mindig fennállnak, állapítja meg Katia Mann; „és csak ha igazán megváltoztok, ha véget érnek a titkos moziba és színházba járások, mindennemű szédelgések, a különféle gyalázatos dolgok Walterékkel […], csak akkor lesz lehetséges a tisztességes együttélés”.8 Nem sokkal később Klaus és Erika Mann távoznak a Bergschuléből és visszatérnek Münchenbe. Otto Steche iskolaigazgató okult a leckéből. Pubertáskorú nagyvárosi gyerekekkel nem akar többé próbálkozni. Bezárja internátusa felső osztályait.

Az apa nem törődik gyermekei viselt dolgaival. A nevelés mindenestül az anya kezében van, állapította meg már a Wilhelm Gimnázium Klaus Mannról szóló kritikai élű beszámolójában: „Az apa, Thomas Mann, az író soha nem érdeklődött a fia iránt.”9 A család, a háztartás, a személyzet ügyei, és egyre inkább a pénzügyek is Katia Mann hatáskörébe tartoznak. Mindenekelőtt arról kell gondoskodnia, hogy biztosítsa férjének a munkájához szükséges nyugalmat. A hétköznapok csak ritkán és megszűrve hatolnak be íróasztali világába. A lényeg, hogy csend legyen, mikor dolgozni akar – és figyelembe véve a nagy családot, az immár hat gyermeket, a négy háztartási alkalmazottat és hogy milyen érzékeny az író apa, akinek dolgozószobája a müncheni Poschingerstraßén álló úri villa középpontjában található, ez nem éppen könnyű vállalkozás.

Thomas Mann nehéz időket élt át. Huszonhat éves korában jelentette meg azt a regényét, amely híressé tette: A Buddenbrook ház-at, egy kereskedőcsalád hanyatlásának történetét, amelyben bennfentesek a szerző lübecki családját ismerik fel. Időközben több mint húsz év telt el A Buddenbrook ház megjelenése óta. A második regényt, a Királyi fenség-et a kritika inkább hűvösen fogadta. Több írói terv kidolgozatlan maradt. Azok közül a korabeli művek közül, amelyekkel Thomas Mann maga sem igazán elégedett, kiemelkedik a Halál Velencében című novella, egy híres, öregedő író története, aki Velencében beleszeret egy fiúba, és átadja magát az érzések mámorának, távolságtartással ugyan, de saját méltóságának feladása árán, és ebbe végül belehal. Mestermű, Thomas Mann maga is tudja: „Úgy látszik, ez egyszer itt valami tökéletesen sikerült nekem.”10 Belefogott még egy elbeszélésbe, amely egy svájci magaslati tüdőszanatóriumban játszódik. De A varázshegy-et, amelyet Katia Mann hosszú davosi szanatóriumi tartózkodása inspirált, félbehagyta, mikor kitört az első világháború.

Egyszeriben úgy érezte a becsvágyó író, akinek munkássága és gondolkodása eddig esztétikai kérdések, művészek és kívülállók körül forgott, hogy állást kell foglalnia politikai téren. Katonai szolgálatát Thomas Mann, aki irodalomértő orvosok jóvoltából a tényleges katonáskodást megúszta, az íróasztalnál teljesítette, olyan hazafias írásokkal, amelyek a háborút és a német felsőbbség államát védelmezték.

Bátyja, Heinrich Mann ezt másképp látta. Nem sokkal a háború kitörése előtt közölte egy folyóirat folytatásokban új regénye, Az alattvaló előzetes kiadását. Ez a maró szatíra élesen támadja a császári Németország felsőbbségi szellemét. A háború kitörése után a folyóirat beszüntette az előzetes közlést. A könyvet nem adták ki. A háborús lelkesedés közepette, amely Thomas Mannt is magával ragadta, Heinrich Mann kritikus magatartása magányos álláspont volt. A fivérek perlekedtek, az irodalmi rivalizálás és a régi sérelmek politikai ellentétekkel keveredtek. Végül évekig ellenségesen hallgattak. Thomas Mann ebben az időben az Egy apolitikus ember elmélkedései-t írta, ezt az egyre parttalanabb esszét szellemi és politikai kérdésekről, amelyben hatszáz oldalon a nyugati, felvilágosult demokráciát és – név nélkül – saját bátyját támadja. Mikor a háborút Németország már rég elvesztette, 1918 őszén Thomas Mann közreadta hatalmas esszéjét.

1922 elején kibékülnek a fivérek, Heinrich Mann súlyos betegsége ad erre alkalmat. Thomas Mann bensőleg a weimari köztársaság felé közeledik – és ezzel a bátyja felé is, aki Az alattvaló-val most nagy sikert arat, és az új demokratikus állam egyik szellemi reprezentánsa; erre a szerepre pályázik Thomas Mann is. Született reprezentánsnak tekinti magát, nem ellenzékinek. Nem sokkal azután, hogy kibékül a bátyjával, a frankfurti „Goethe-hét” megnyitóján megismerkedik Friedrich Eberttel, a szociáldemokrata birodalmi elnökkel. Megteszi az első lépést a demokrácia felé.

És a gyerekek? A rövid internátusi kaland után Erika visszatérni készül a müncheni Luise Leánygimnáziumba. Épphogy csak átmegy a felvételi vizsgán. Klaus bonyolultabb eset. Iskolai lemaradása még nagyobb, mint nővéréé, és hajlandósága, hogy engedelmeskedjen a szülők vagy a tanárok intelmeinek, még csekélyebb. Író akar lenni, minek tehát az érettségi, hisz az apjának sincs. Katia Mann nemigen lát esélyt arra, hogy fia sikeres iskolai karriert fusson be, Münchenben végképp nem, figyelembe véve, hogy az iskolán kívül mi mindent „nyújt” neki ez a hely.

Augusztusban az anya elutazik Klausszal a Boden-tónál található Schloss Salemben működő intézetbe, és megvizsgálja, hogy fia folytathatná-e itt iskolai tanulmányait. Thomas Mann ezalatt a Keleti-tengerhez utazott. Méghozzá nyilvánvalóan kiengesztelődött bátyjával, Heinrichhel vállalkozott erre az útra. Katia Mann mindenesetre aggódik. „Nagyon kíváncsi vagyok rá”, írja a férjének, „hogy huzamos időn át hogyan vagy képes a Heinrizivel utazgatni. Hiszen eddig mindig csak egy-egy óra hosszat voltál vele együtt, úgyhogy ez igazán merész kísérlet. Csak ne bosszankodj, és ne hagyd, hogy zsarnokoskodjon fölötted.” Beszámol a salemi internátusról is. „Túlnyomórészt kedvező benyomásokat” szerzett, írja. Főleg az iskolaigazgató, Kurt Hahn imponál neki, aki „láthatólag roppant komolyan veszi nevelői hivatását, és etikus, intenzív benyomást kelt”. Hahn volt a német császárság utolsó kancellárjának, Max von Baden hercegnek a legfontosabb tanácsadója. 1920-ban Max herceg barokk kastélyában iskolát és internátust alapított. Hahn „szinte megrendülten lelkesedett” Klausért, folytatja beszámolóját Katia. Mégsem volt hajlandó felvenni őt Salembe. Az intézet közösségi élete és inkább sportos-gyakorlatias irányultsága nem való neki. A többi salemi diák között, akik Hahn szerint „szellemi téren nála jóval szerényebb képességűek, ha nem épp együgyűek”, Klaus „túlságosan magányosnak” érezné magát. Hahn a „bámulatos, de veszélyeztetett fiú” számára az Odenwald-iskolát ajánlotta. Felajánlotta, hogy szívesen ír hozzájuk ajánlólevelet.11

Hahn helyettese, Marina Ewald írja meg az ajánlólevelet. Ebben más kicsengése van a Klausról szerzett salemi benyomásnak, mint az anya beszámolójában. Eszerint Klaus Mann „különlegesen tehetséges és kifinomult érzékenységgel megáldott fiú” ugyan, és „nagyon komoly szellemi érdeklődésű”. Másfelől viszont „a sok olvasás révén nagyon korán közel férkőzött az emberi gondolkodás fő problémáihoz” és „e szellemi tevékenység során elveszítette gyermeki és természetes hajlamait”. Salemben „fölöttébb modoros, hiú, koraérett és tehetséges fiú benyomását” keltette, „akinek megcsappant az életereje, és aki tetszelegve kultiválja a gyakorlati élet minden terén mesterségesen kifejlesztett alkalmatlanságát és a tett és cselekvés világának megvetésével leplezi”.12 Az ajánlólevél inkább figyelmeztetés. Az Odenwald-iskola mégis felveszi Klaus Mannt.

Thomas Mann közben Usedomon időzik a Keleti-tengernél, és nyaralását arra használja fel, hogy írjon egy olyan szöveget, amelyben síkra száll a demokrácia mellett. Cikket ír Gerhart Hauptmann születésnapjára, akit „a köztársaság királyának” nevez, és demokratikus kiáltványt kerekít belőle. Az utolsó lökést ehhez a lépéséhez Walther Rathenau júniusi meggyilkolása adta, amelyet egy radikális jobboldali terrorszervezet fiatal tagjai követtek el. „Súlyos sokk” volt ez Thomas Mann számára, és úgy érzi, „lelkére kell beszélnie annak az ifjúságnak, amely hallgat rá”.13 A weimari köztársaság politikai valóságához annyi köze van Thomas Mann A német köztársaságról című beszédének, mint az Egy apolitikus ember elmélkedései-nek az első világháború valóságához: nagyon kevés. Vallomása az ész republikánusának szava, aki tudomásul veszi az adottságokat. Érvei és jótállói, akikre támaszkodik, Novalistól Nietzschéig, demokratikus szempontból kevéssé meggyőzőek. Ami számít, az a köztársaság mellett való hitvallás. És ha Thomas Mann csak homályosan tudja is, mi az, ami mellett síkra száll, azt nagyon világosan látja, mivel fordul szembe: a köztársaság népi, nacionalista és antiszemita ellenségeivel, akik uszítással, utcai harcokkal és gyilkosságokkal harcolnak a weimari állam ellen. Ennek megfelelőek a nyilvános reakciók: a jobboldali sajtó új ellenséget fedezett fel, akit eddig szövetségesének vélt. Mann a vízben!14 ez az egyik újságcikk címe.

Klaus és Erika Mann mint Leonce és Léna

Klaus Mann ősszel beszámol az Odenwald-iskolai új életéről, a liberális atmoszféráról, a korai kelésekről, a tanításról („roppant kíméletes, piciny órák”), a sportolásról és a gyakorlati munkáról („iszonyú”). Idevágó fogyatékosságait, amelyeket már a salemi levél is felhánytorgatott, ki kell egyenlíteni: „Isten büntesse meg Angliát”, átkozódik az Erikához írt levelében. „Örökké fát kell vágnom. Ne csodálkozzatok, ha félkezűen térek haza.” Az intézeti élet azonban „nem is olyan rossz”. Csak sürgősen szüksége van csokoládéra. „Csokoládé nélkül egyszerűen nem tudok írni. Annette Kolb csak kávéházban tudott létrehozni valamit. Én tulajdonképpen még érdekesebbnek találom magamat.”15 Nővére nyugodtan megmutathatja a levelet a szülőknek. „Ah – oda a nyugalmam”, írja egyik következő levelében. „Sajnos szeretem az Uto nevű fiút, és sok értékes ajándékot kell vásárolnom neki, mert olyan kedves hozzám. Továbbá arcfestékkel, csokoládéval és »Zarathustra«-olvasással kísért esti teázásaink is jókora összegecskéket emésztenek fel.” Ennek a „kis kultúrdokumentumnak” „nem kell a szülők kezébe kerülnie”,16 teszi hozzá Klaus Mann, nem részletezve, hogy Nietzsche-olvasmányát, az arcfestést, az osztálytársa iránti szerelmet vagy mindezt együttvéve tartja a szülők számára alkalmatlannak. Mikor Thomas Mann októberben előadó körúton van, azt írja neki a felesége, hogy keveset hall Klausról. De az a gyanúja, hogy „az Odenwald-iskolában élveteg egoistává vált”.17

Meghal a Mann gyerekek anyja. 1923 márciusában Thomas és Heinrich Mann Julia Mann halálos ágyához sietnek. Victor és Julia testvérük is ott van – Carla húguk 1910-ben öngyilkos lett. Julia Mann, a Hanza-városi kereskedő és szenátor, Thomas Johann Heinrich Mann özvegye nem sokkal férje halála és a cég eladása után 1893-ban távozott északról, és fiatalabb gyerekeivel Münchenben telepedett le. Dicstelen iskolai pályafutása végeztével Thomas Mann követte őket. Két fia viszálykodásától Julia Mann az utóbbi években sokat szenvedett. Most a kibékült fivérek együtt búcsúznak szeretett anyjuktól. A Mann gyerekek nem nagyon ismerték nagyanyjukat, aki az utolsó éveiben panzióról panzióra sodródott. Temetésére Katia és Thomas Mann csak Erikát viszik magukkal a müncheni Waldfriedhofba. Erika öccse, Golo Emlékezései szerint utólag jól mulatott a pap ügyetlen beszédén, és „nem minden büszkeség nélkül” mesélte, hogy „látta sírni mindhárom fivért, Heinrichet, Thomast és Victort, éspedig mindegyiket külön-külön, máskor és máskor”.18

Májusban Thomas Mann gondterhelt levelet ír Paul Geheebnek, az Odenwald-iskola igazgatójának – ebben az esetben az apa személyesen intézkedik. Egyrészt a gazdasági válság és az infláció idején, amely 1923-ban szédítő pénzromláshoz vezet, a család alig győzi az iskolai kiadásokat. Százezer márkánál többet nem tud Klausért fizetni, írja az apa. Még fontosabbnak tartja, hogy utaljon rá: Klausra nézve szkepszissel figyeli Geheeb pedagógiai elnézését. Szülőkként abban reménykednek, hogy Klaus előbb leérettségizik, aztán „olyan pályára léphet, amely valamiképp rokon költői hajlamaival, például egy kiadónál vagy dramaturgként talál állást”. A „lágy, önmaga iránt roppant gyengéd fiúnak” ezen az úton „szilárd vezetésre” van szüksége, véli az apa.19

Nem sokkal később Klaus Mann úgy dönt, hogy távozik az Odenwald-iskolából. Hálás a nagy szabadságért, amelyet biztosítottak neki, írja Paul Geheebnek – legvégül az igazgató, úgy látszik, majdnem minden internátusi kötelezettség alól felmentette, hogy írhasson. Aligha ezt értette Thomas Mann a „szilárd vezetésen”. De az „atmoszféra, az ilyesfajta intézet levegője” mégsem neki való, írja Klaus Mann. Az intézetben nem tud „úgy alkotni, ahogy érzésem szerint egyébként tudnék” – írja. Hogy talál-e olyan helyet, ahol „teljesen otthon” lesz, nem tudja, teszi hozzá. „Mindenütt – idegen leszek.”20

Klaus Mann visszatér a müncheni szülői házba, ahonnan öccse, Golo éppen eltávozott. Bukása után egy iskolaévre a müncheni Régi Reálgimnázium tanulója lett. Az osztályzatai javultak ugyan, de Golo Mann nem érzi jól magát a családban, és ezért szeretne eltávolodni tőle. Katia már akkor gondolt Golóra, amikor 1922 nyarán kudarcot vallott a kísérlet, hogy a salemi intézetben helyezzék el Klaust. Az azonos korúakkal való együttlét, a sport és a diákok számára kötelező kétkezi munka „éppen neki való” lenne, írta akkor Thomas Mann-nak.21 Miközben Klaust magántanulóként készítik fel, hogy egy müncheni gimnáziumban letegye az érettségi vizsgát, decemberben Katia Mann Golóval Salembe utazik, hogy bemutassa őt az iskolaigazgatónak. Ezt a Mann fiút fölveszi Kurt Hahn. Az 1923-as iskolaév kezdetén Golo beköltözik a kastély északi szárnyának egyik kopár szobájába, amelyen kilenc iskolatársával osztozik. A tanítás mellett hétköznapjaihoz tartozik ezentúl a sportolás, a műhely- és földmunka, csapatjátékok és hadgyakorlatok, valamint biciklikirándulások és a gyalogtúrák. Mindez merőben új az író fiának. Azonnal megtetszik neki.

Thomas Mann újságcikkekkel és felolvasásokkal külföldön igyekszik pénzt keresni, ahol a pénz nem veszíti el olyan groteszk gyorsasággal az értékét, mint a német márka. Erika és Klaus számára viszont az 1923-as év hiperinflációja nagy kaland. Összebarátkoztak Theodor Lückével, egy devizaspekulánssal, aki öt évvel idősebb Erikánál, és pimaszul és ügyesen profitál a nagy válságból. Vele és az ő számlájára, valamint W. E. Süskind, Ricki Hallgarten és egy új barátnőjük, Pamela Wedekind, Frank Wedekind, az elhunyt író leánya társaságában a legdrágább vendéglőkbe járnak vacsorázni és az exkluzív müncheni mulatókba szórakozni. Elutaztak Berlinbe is, hogy megismerkedjenek a főváros éjszakai életével, és a szülőknek azt mesélték, hogy gyalogtúrára mentek Türingiába.22 A legidősebb gyerekek e kihágása most sem marad sokáig rejtve a szülők előtt, és nem csak ők szereznek róla tudomást. Heinrich nagybácsi és felesége, Mimi, akik maguk is szülei egy hétéves leánynak, komolyan a lelkére beszélnek a két testvérnek. Thomas Mann megköszöni bátyjának és sógornőjének, „hogy segítettek a komisz, otromba gyerekek fejét megmosni. Isten idővel csak észre téríti őket.”23 A két legidősebb Mann gyereknek nincs politikai érzéke ebben az időben, nem érdekli őket, sőt nem is észlelik, hogy a gazdasági válság és a pénzromlás kihúzza a talajt az emberek lába alól és hosszú időre lerombolja az államba vetett bizalmat.

TARTALOM

ELŐJÁTÉK

I. EGY NÉMET CSALÁD 1922–1932

II. SZÁMŰZETÉSBEN 1933–1936

III. AZ AMAZING FAMILY 1937–1939

IV. VESZÉLY ÉS PÉNZ 1940–1941

V. HÁBORÚ ÉS BÉKE 1942–1946

VI. HITLER UTÁN 1946–1952

VII. AKI TUDJA, TESZI 1952–2002

FÜGGELÉK

A Mann család tagjai

Rövidítések

A jegyzetekben előforduló művek rövidítése

Jegyzetek

Névmutató

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 280 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License