Zbirka Eho, 5

Virginia Woolf
Jakobova soba

Naslov izvirnika: Jacob’s Room

Copyright for translation by Jana Unuk, 2013
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2013, 2016
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla Jana Unuk
Uredila Tatjana Jamnik
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2016
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 4,99 EUR

Dostopna formata: EPUB, MOBI
Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu

Izdajo tega dela je podprla Evropska unija v okviru programa Kultura.
Izdajo e-knjige je podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani
COBISS.SI-ID=288650752
ISBN 978-961-94153-7-5 (epub)
ISBN 978-961-94153-8-2 (mobi)

Virginia Woolf

JAKOBOVA SOBA

Prevedla Jana Unuk

http://policadubova.org

Kazalo

I

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

O knjigi

O avtorici

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

I

»Zato seveda,« je zapisala Betty Flanders in zarinila pete nekoliko globlje v pesek, »ni bilo mogoče narediti nič drugega kakor oditi.«

Bledo modro črnilo, ki je počasi spolzelo s konice njenega zlatega peresa, je razmočilo piko; kajti njeno pero se je na tem mestu zaustavilo; njene oči so se zastrmele in počasi so jih napolnile solze. Ves zaliv je trepetal; svetilnik se je zazibal in zazdelo se ji je, da se jambor male jahte gospoda Connorja krivi kakor voščena sveča na soncu. Hitro je zamežikala. Nesreče so nekaj groznega. Spet je zamežikala. Jambor je bil navpičen; valovi so bili enakomerni; svetilnik je bil pokončen; toda packa se je razširila.

»... nič drugega kakor oditi,« je prebrala.

»No ja, če se Jakob noče igrati« (senca Archerja, njenega starejšega sina, je padla čez pisemski papir, na pesku je bila videti modra, in zmrazilo jo je – bil je že tretji september) »če se Jakob noče igrati« – kako grozna packa! Mora biti že pozno.

»Kje je ta naporni deček?« je vprašala. »Ne vidim ga. Teci ga iskat. Reci mu, naj takoj pride sem.« »... toda na srečo,« je v naglici napisala, ne da bi se zmenila za piko, »se zdi, da je vse zadovoljivo urejeno, čeprav se stiskamo kot sardine v konzervi in moramo puščati voziček, za katerega nam gospodinja seveda ne dovoli ...«

Takšna so bila pisma Betty Flanders kapitanu Barfootu – dolga več strani, zapacana od solz. Scarborough je sedemsto milj od Cornwalla: kapitan Barfoot je v Scarboroughu: Seabrook je mrtev. Solze so povzročile, da so vse dalije na njenem vrtu vzvalovile v rdečih valovih in se ji je od rastlinjaka zableščalo v očeh, kuhinjo pa so zasuli bliski svetlih nožev, in povzročile so, da je gospa Jarvis, pastorjeva žena, v cerkvi pomislila, medtem ko je zvenela himna in se je gospa Flanders sklanjala nizko nad glave svojih dečkov, da je zakonska zveza utrdba in da vdove samotno tavajo po pustih ledinah, se sklanjajo po kamne, paberkujejo prgišča zlatih slamnih bilk, osamljene, nezaščitene, uboge reve. Gospa Flanders je bila že dve leti vdova.

»Ja-kob! Ja-kob!« je klical Archer.

»Scarborough,« je gospa Flanders zapisala na ovojnico in ime podčrtala z močno črto; to je bilo njeno rodno mesto; središče vesolja. Kaj pa znamka? Pobrskala je po torbi; potem jo je podržala z odprtino navzgor; tipaje iskala po svojem krilu, vse tako energično, da je Charles Steele v panama slamniku zaustavil čopič.

Močno je zadrhtel kakor tipalke kakšne razdražljive žuželke. Ta ženska tam se premika – pravzaprav se pripravlja, da bo vstala – vrag naj jo pocitra! Ihtavo je vrgel na platno vijolično-črno packo. Kajti pokrajina jo je potrebovala. Bila je prebleda – sivine so se prelivale v odtenke svetlo vijolične, in samo ena zvezda ali galeb sta lebdela nekje v zraku – prebleda kot po navadi. Kritiki bodo dejali, da je prebleda, ker je neznan slikar, ki malo razstavlja in ga imajo zelo radi otroci njegovih gospodinj, na verižici od ure nosi križec in je zelo zadovoljen, če so njegove slike všeč njegovim gospodinjam – in pogosto so jim.

»Ja-kob! Ja-kob!« je klical Archer.

Steele, ki ga je razjezil hrup, vendar je imel rad otroke, je živčno drezal v male temne polžke na svoji paleti.

»Videl sem tvojega brata – videl sem tvojega brata,« je rekel in kimal z glavo, medtem ko je Archer počasi stopal mimo njega, vlekel za sabo svojo lopatko in grdo gledal starega gospoda z očali.

»Tam čez – pri tisti skali,« je zamomljal Steele s čopičem med zobmi, medtem ko je iz tube iztiskal naravno sieno, pogleda pa ni odmaknil s hrbta Betty Flanders.

»Ja-kob! Ja-kob!« je zaklical Archer in čez hip odtaval naprej.

Ta glas je vseboval neverjetno žalost. Očiščen vsega mesa, očiščen vseh strasti, namerjen ven v svet, samoten, brez odgovora, lomeč se ob skale – tako je zvenel.

Steele se je namrščil; vendar je bil zadovoljen z učinkom črne barve – prav ta ton je vse ostalo spajal v celoto. »Ja, človek se lahko nauči slikati pri petdesetih! Recimo Tizian ...« in tako je, potem ko je odkril pravo nianso, pogledal navzgor in na svojo grozo nad zalivom zagledal oblak.

Gospa Flanders je vstala, z roko stepla pesek najprej z ene in potem z druge strani plašča ter pobrala svoj črni sončnik.

Skala je bila ena izmed tistih zelo trdnih, rjavih ali prej črnih skal, ki se kot nekaj prvobitnega dvigajo iz peska. Bila je hrapava od razpokanih hišic prilepkov in poredko posejana s šopi posušene morske trave, in majhen deček mora stegovati noge daleč narazen, tako da se mora počutiti res precej junaškega, preden pride na vrh.

Toda tam, čisto na vrhu, je kotanja, polna vode in s peščenim dnom; na njeno steno je prilepljena kepica meduze in nekaj školjk. Počez je švignila riba. Resice rumeno-rjave morske trave valovijo in ven pririne rak v opalnem oklepu –

»Kako ogromen rak,« je zamrmral Jakob –

in na šibkih nogah začne svoje popotovanje po peščenem dnu. Zdaj! je Jakob potopil roko. Rak je bil hladen in zelo lahek. Toda voda je bila gosta od peska in Jakob, ki se je kobacal navzdol, tako da je pred seboj držal svoje vedrce, je hotel ravno skočiti, ko je zagledal orjaška moškega in žensko z zelo rdečima obrazoma, popolnoma negibno iztegnjena drug poleg drugega.

Ogromna moški in ženska (bil je dan, ko so bolj zgodaj zapirali) sta bila negibno iztegnjena, z glavama na žepnih robcih, drug ob drugem, nekaj čevljev od morja, medtem ko so dva ali trije galebi elegantno jadrali na bližajočih se valovih in pristali pri njunih čevljih.

Ogromna rdeča obraza, ležeča na živo pisanih robcih, sta strmela navzgor v Jakoba. Jakob je strmel navzdol vanju. Zelo previdno je držal svoje vedrce, nato pa je nalašč poskočil in začel teči stran, sprva dokaj brezbrižno, potem, ko so se valovi pripenili prav do njega in je moral odskakovati, da se jim je izogibal, pa vse hitreje, in galebi so pred njim vzprhutali v zrak in spet posedli malce naprej. Na pesku je sedela velika črna ženska. Stekel je proti nji.

»Varuška! Varuška!« je klical, hlipal je besede iz spenjene grive vsakega zasoplega diha.

Obdali so jo valovi. Bila je skala. Bila je pokrita z morsko travo, ki poči, kadar jo stisneš. On sam pa je bil izgubljen.

Tako je stal. Njegov obraz se je pomiril. Ravno je hotel zakričati, ko je zagledal, da med črnimi palicami in slamo pod pečino leži cela lobanja – mogoče kravja lobanja, mogoče lobanja z zobmi. Hlipal je, toda odsotno, in stekel dlje in dlje stran, dokler ni držal lobanje v rokah.

»Tamle je!« je zaklicala gospa Flanders, ki je prišla izza skale in v nekaj sekundah zakrila vso površino plaže. »Kaj ima v rokah? Odloži to, Jakob! Pri priči vrzi to stran! Vem, da je to nekaj odvratnega. Zakaj nisi ostal z nami? Poreden fantek! Zdaj pa tole lepo odloži. Pridita zdaj oba,« in se je zavrtela naokrog, z eno roko je držala Archerja, z drugo pa je tipala za Jakobovo roko. Toda on je hitro počepnil in pobral ovčjo čeljust, ki je odpadla.

Gospa Flanders je mahala s torbo, trdno držala sončnik, peljala Archerja za roko in pripovedovala zgodbo o eksploziji smodnika, v kateri je ubogi gospod Curnow izgubil oko, medtem ko je hitela po strmi poti navkreber, ves čas pa se je zavedala nekakšnega globoko v sebi zakopanega neugodja.

Na pesku je, nedaleč stran od ljubimcev, ležala stara ovčja lobanja brez čeljusti. Čista, bela, pometena od vetra, obrušena od peska, na vsej cornwalski obali ni bilo bolj snažne kosti. Obmorska možina bo zrasla skozi očesne dupline; razsipala se bo v prah ali pa bo nekega lepega dne kakšen igralec golfa udaril po svoji žogici in jo razpršil v prgišče prahu. – Ne, toda ne v penzionu, je pomislila gospa Flanders. To je velik eksperiment, da odpotuješ tako daleč z majhnimi otroki. In nobenega moškega ni, da bi ji pomagal z vozičkom. In Jakob je takšna zgaga; že zdaj je tako trmast.

»Vrzi to stran, ljubček, daj,« mu je rekla, ko so prišli na cesto; toda Jakob se ji je izvil; in ker je zapihal veter, je potegnila iglo iz klobuka, pogledala morje, in jo zataknila na novo. Veter je postajal močnejši. Valovi so kazali tisti nemir, kot nekaj živega, nestrpnega, pričakujočega udarec biča, nemir valov pred nevihto. Ribiški čolni so se nagibali k robu vode. Bleda rumena luč je šinila čez škrlatno morje in poniknila. Prižgali so svetilnik. »Pridita,« je rekla Betty Flanders. Sonce jim je svetilo v obraz in zlatilo velike robide, ki so drhteč molele iz žive meje, ki jo je Archer poskušal skubiti, ko so šli mimo.

»Ne vlecita se tako, fanta. Nimata se v kaj preobleči,« je rekla Betty, medtem ko ju je vlekla za sabo in z nelagodjem opazovala svet, tako pošastno razgaljen, z nenadnimi svetlobnimi zajčki iz rastlinjakov po vrtovih, z nekakšno rumeno in črno spremenljivostjo na ozadju žarečega sončnega zahoda, s tisto čudovito razgibanostjo in živahnostjo barve, ki je vznemirila Betty Flanders, da je začela razmišljati o odgovornosti in nevarnosti. Stisnila je Archerjevo roko. Spet se je zagrizla v hrib.

»Kaj sem te prosila, da me spomni?« ga je vprašala.

»Ne vem,« ji je odgovoril Archer.

»No, saj tudi jaz ne vem,« je rekla Betty, šaljivo in preprosto, in kdo bi zanikal, da je to pomanjkanje misli, kadar je povezano z darežljivostjo, materinsko razsodnostjo, z babjo čvekavostjo, z lahkomišljenostjo, s trenutki presenetljive drznosti, šaljivosti in čustvenosti – kdo bi zanikal, da je v teh ozirih vsaka ženska prijetnejša od katerega koli moškega?

No, vsaj Betty Flanders je bila.

Roko je držala na vrtni ograji.

»Meso!« je vzkliknila in spustila zapah.

Pozabila je na meso.

Pri oknu je stala Rebeka.

Golota sprednje sobe gospe Pearce se je do kraja razkrila ob desetih zvečer, ko so na sredo mize postavili močno petrolejko. Na vrt je padla ostra svetloba; zarezala je naravnost čez trato; osvetlila otroško vedrce in škrlatno astro ter dosegla živo mejo. Gospa Flanders je pustila šivalni pribor na mizi. Tam so bili njeni veliki motki bele bombažne preje in njena žičnata očala; njena šatuljica z iglami; njena rjava volna, navita na staro razglednico. Tam je bila rogozovina in izvodi Stranda; in na linoleju pesek iz škornjev dečkov. Suha južina je skočila iz kota in se zaletela v steklo petrolejke. Veter je po oknu pljuskal pokončne curke dežja, ki so se srebrno bleščali, ko so se pomikali skozi svetlobo. En sam list je naglo, vztrajno trkal po steklu. Na morju je divjal vihar.

Archer ni mogel spati.

Gospa Flanders se je sklanjala nadenj. »Misli na vile,« je rekla Betty Flanders. »Misli na ljubke, ljubke ptičice, ki čepijo v svojih gnezdih. Daj, zapri oči in videl boš mamo ptico s črvom v kljunu. Daj, obrni se na drugo stran in zapri oči,« je zamrmrala, »zapri oči.«

Zdelo se je, da je penzion poln klokotanja in šumenja; prelivalo se je čez rob cisterne; voda je žuborela in cvilila in tekla po ceveh in se scejala po oknih.

»Zakaj se vali noter vsa ta voda?« je zamrmral Archer.

»Samo voda odteka iz banje,« je rekla gospa Flanders.

Zunaj je nekaj treščilo.

»Poslušaj, ali se ne bo potopil tisti parnik?« je vprašal Archer in odprl oči.

»Zagotovo se ne bo,« je rekla gospa Flanders. »Tudi kapitan je že davno v postelji. Zapri oči in misli na vile, ki trdno spijo pod rožami.«

»Mislila sem, da ne bo nikoli zaspal – takšen vihar je,« je zašepetala Rebeki, ki se je v sosednji sobici nagibala nad špiritno svetilko. Zunaj je razsajal veter, toda plamenček špiritne svetilke, od strani otroške posteljice zaslonjen s pokonci postavljeno knjigo, je mirno gorel.

»Je lepo popil stekleničko?« je šepetaje vprašala gospa Flanders, Rebeka pa je prikimala, stopila je k posteljici in odgrnila odejico, in gospa Flanders se je sklonila in zaskrbljeno pogledala malčka, spal je, toda namrgoden. Okno je zašklepetalo in Rebeka se je odkradla k njemu kot mačka ter ga zapahnila. Obe ženski sta šušljali nad špiritno svetilko, kovali sta večno zaroto tišine in čistih stekleničk, medtem ko je zunaj divjal veter in se v nenadnem sunku zagnal v cenene zapahe.

Obe sta se ozrli k posteljici. Imeli sta stisnjene ustnice. Gospa Flanders je stopila k posteljici.

»Spi?« je šepetaje vprašala Rebeka in pogledala proti posteljici.

Gospa Flanders je prikimala.

»Lahko noč, Rebeka,« je zamrmrala gospa Flanders, Rebeka pa ji je rekla »noč, gospa«, čeprav sta bili zarotnici, ki sta kovali večno zaroto tišine in čistih stekleničk.

Gospa Flanders je v sprednji sobi pustila prižgano petrolejko. Tam so bila njena očala, njen šivalni pribor in pismo z znamko iz Scarborougha. Tudi zaves ni zagrnila.

Luč je osvetljevala zaplato trave; padala je na zeleno otroško vedrce z zlato obrobo in na astro, ki se je divje zibala zraven njega. Kajti veter je divjal vzdolž obale, se zaganjal v hribe in skakal, z nenadnimi sunki, sam sebi na hrbet. Kako je razsajal po mestu, ki ga je imel v pesti! Kako se je dozdevalo, da luči mežikajo in trepetajo v njegovem besu, luči v pristanišču, luči v oknih spalnic visoko zgoraj! In valil je pred sabo temne valove, drvel je preko Atlantika, suval zvezde nad ladjami sem in tja.

V sprednji dnevni sobi je nekaj šklocnilo. Gospod Pearce je ugasnil petrolejko. Vrt je izginil. Zdaj je bil samo temna zaplata. Na vsako ped je deževalo. Vsako travno bilko je upogibal dež. Ta dež je trdno zatiskal veke. Če se je človek ulegel na hrbet, ni videl nič drugega kot nered in zmešnjavo – oblake, ki se podijo sem ter tja, in nekaj rumenkastega, žveplastega v temi.

Mala dečka v sprednji spalnici sta odgrnila odeji in sta ležala pod rjuhama. Bilo je vroče; dokaj vlažno in soparno. Archer je ležal iztegnjen, eno roko je vrgel preko blazine. Bil je zardel; in ko se je težka zavesa rahlo napihnila, se je obrnil in napol odprl oči. Takrat je veter zganil prtiček na komodi in spustil v sobo malce svetlobe, tako da se je videl ostri rob komode, ki je tekel naravnost navzgor, dokler se ni zaokroglila bela oblika; in v ogledalu je zamigljala srebrna proga svetlobe.

V drugi postelji pri vratih je ležal Jakob in spal, trdno spal, potopljen v globoko nezavedanje. Ovčja čeljust z velikimi rumenimi zobmi je ležala pri njegovih nogah. Brcnil jo je k železni ograjici postelje.

Zunaj je dež padal bolj navpično in močneje, ker se je proti jutru veter polegel. Astra je polomljena ležala na zemlji. Otroško vedrce je bilo do polovice polno deževnice in rak z opalnim oklepom je počasi krožil po njegovem dnu, s svojimi šibkimi nogami je poskušal splezati po strmi steni; ponovno je poskusil in padel nazaj, in poskušal je spet in spet.

II.

»Gospa Flanders« – »Uboga Betty Flanders« – »Ljuba Betty« – Še vedno je zelo privlačna« – »Čudno, da se drugič ne poroči!« »Seveda je tu kapitan Barfoot – obišče jo vsako soboto tako redno kot urino kolesje in nikoli ne vzame s sabo žene.«

»Toda Ellen Barfoot je sama kriva za to,« so dejale scarborouške gospe. »Zaradi nikogar se ne bi zmigala.«

»Moški si želi sina – to se ve.«

»Nekatere tumorje je treba izrezati; toda takšne, kakršnega je imela moja mati, moraš prenašati dolga leta, in nikoli ti nihče ne prinese niti skodelice čaja v posteljo.«

(Gospa Barfoot je bila bolna.)

Elizabeth Flanders, o kateri je bilo in bo povedano to in še veliko več od tega, je bila seveda vdova v cvetu let. Bila je na pol poti med štiridesetimi in petdesetimi leti in bridkostmi med njimi; smrt Seabrooka, njenega moža; trije dečki; revščina; hiša na obrobju Scarborougha; polom, in mogoče celo preminutje njenega brata, ubogega Mortyja – ker kje je? kaj je? Zaslanjala si je oči in gledala po cesti navzdol, ali prihaja kapitan Barfoot – ja, že gre, točen kot vedno; ob kapitanovih pozornostih – se je Betty Flanders vsa zmedila, njena postava se je vzravnala, obraz ji je zardel od veselja in iz oči so ji kakšnih trikrat na dan brez kakršnega koli vidnega razloga navrele solze.

Res, nič slabega ni, če objokuješ svojega moža, in nagrobnik, čeprav preprost, je bil soliden izdelek, in ob poletnih dnevih, kadar je vdova pripeljala na grob svoje dečke in so stali tam, si do nje začutil naklonjenost. Klobuki so se takrat privzdigovali višje kot po navadi; žene so cukale može za rokav. Seabrook je ležal šest čevljev globoko, že vsa ta leta mrtev; položen v tri lupine; špranje so bile zalite s svincem, tako da bi, če bi bila zemlja in les iz stekla, nedvomno lahko videli njegov obraz pod njima, skladen obraz z zalizci, obraz mladega moškega, ki je šel lovit race in si ni hotel preobuti čevljev.

»Trgovec iz našega mesta,« je pisalo na nagrobniku; čeprav ni znano, zakaj je Betty Flanders izbrala, da ga bo poimenovala tako, ko pa je, kot so se mnogi še spominjali, sedel za pisarniškim okencem samo tri mesece, pred tem pa je dresiral konje, lovil s psi, obdeloval nekaj njiv in ga malce biksal – kaj naj, nekako ga je morala poimenovati. Da bo zgled za fante.

Ali potemtakem ni bil nič? Vprašanje, na katero ni mogoče odgovoriti, kajti celo če pogrebniku ne bi bilo v navadi, da pokojniku zatisne oči, svetloba tako hitro izgine iz njih. Najprej je bil del nje same; zdaj je eden izmed mnogih, stopil se je s travo, strmim pobočjem hriba, s tisočem belih nagrobnih kamnov, nekaterih nagnjenih, drugih pokončnih, z usahlimi venci in križi iz zelene pločevine, ozkimi žoltimi potkami in španskim bezgom, ki se je aprila obešal čez zid pokopališča z vonjem, podobnim tistemu v bolnikovi spalnici. Zdaj je bil Seabrook vse to; in kadar je s spodrecanim krilom krmila kokoši in je zaslišala zvonjenje za mašo ali pogreb, je bil to Seabrookov glas – glas umrlih.

Petelin je bil znan po tem, da je sprhutal na njeno ramo in jo kavsal v vrat, tako da je zdaj nosila pri sebi palico ali pa je, kadar je šla krmit perutnino, vzela s sabo katerega od otrok.

»Ali ne bi hotela vzeti mojega noža, mama?« jo je vprašal Archer.

Glas njenega sina je zazvenel v istem trenutku kakor zvonovi in je nerazrešljivo in vedro pomešal življenje in smrt.

»Kako velik nož za majhnega fantka!« je rekla. Vzela ga je, da bi mu naredila veselje. Potem je petelin vzprhutal iz kokošnjaka in gospa Flanders je zaklicala Archerju, naj zapre vrata na zelenjavni vrt, postavila pičo na tla, zakokala, da bi privabila kokoši, se sprehodila sem ter tja po sadovnjaku, in tam jo je z druge strani poti zagledala gospa Cranch, ki je ob steno stepala rogoznico in jo je za hip obdržala visečo v zraku, medtem ko je povedala svoji sosedi, gospe Page, da je gospa Flanders na vrtu s kokošmi.

Gospa Page, gospa Cranch in gospa Garfit so lahko videle gospo Flanders v sadovnjaku, ker je bil sadovnjak ograjen del hriba Dods, hrib Dods pa je kraljeval nad vasjo. Ni besed, s katerimi bi bilo mogoče prehvaliti pomen Dodsa. To je bila zemlja; svet pod obodom neba; obzorje pogledov, katerih število bi lahko najbolje ocenil kdo, ki je v tej vasi preživel vse svoje življenje in jo je zapustil samo enkrat, ko se je šel borit na Krim, kakor stari George Garfit, ki se je sklanjal čez leso v svoji vrtni ograji in kadil pipo. Po njem so merili sončevo pot; obarvanost dneva se je odražala od njega, da so jo lahko presojali.

»Zdaj gre z malim Johnom v hrib,« je gospa Cranch rekla gospe Garfit, še zadnjič stresla svojo rogoznico in odhitela v hišo.

Gospa Flanders je odprla leso v sadovnjaku in se, za roko vodeč Johna, napotila proti vrhu Dodsa. Archer in Jakob sta tekala spredaj ali ostajala zadaj; toda ko je prišla do rimske utrdbe, sta že bila tam in sta klicala, katere ladje se vidijo v zalivu. Kajti razgled je bil prečudovit – za njimi vresišča, pred njimi pa cel Scarborough, od enega kraja do drugega, ravno razgrnjen kakor sestavljanka. Gospa Flanders, ki se je poredila, se je v utrdbi usedla in se razgledovala naokrog.

Morala je poznati celotno lestvico razgledov; njene zimske, pomladne, poletne in jesenske vidike; kako se z morja bližajo viharji; kako vresišča vzdrhtijo in zažarijo, kadar odplujejo stran oblaki; morala je opaziti rdečo točko tam, kjer gradijo vile; in križkraž črt, po katerih potekajo meje med parcelami; pa diamantni sijaj malih steklenih rastlinjakov v soncu. Če pa je spregledovala takšne malenkosti, potem je morda pustila svoji domišljiji, naj se poigra z zlatkastim odtenkom morja ob sončnem zahodu, in si predstavljala, kako pljuska zlatnike na prod. Male izletniške ladjice so plule nanj; zbiral ga je črni rokav pomola. Celo mesto je bilo rožnato in zlato; prekrito s kupolo; ovito v meglo; odmevajoče; vreščavo. Bendži so pobrenkavali; promenada je dišala po katranu, ki se je lepil na pete; koze s svojimi vozički so na lepem zdirjale skozi množico. Ljudje so govorili o tem, kako dobro je mestni svet uredil cvetlične gredice. Včasih je odneslo kak slamnik. Tulipani so žareli v soncu. Množice malhastih hlač so se raztezale v vrsti. Škrlatni klobučki so obrobljali mehke, rožnate, sitne obraze na blazinah v invalidskih vozičkih. Moški v belih plaščih so mimo peljali trikotne oglasne deske. Kapitan George Boase je ujel orjaškega morskega psa. To je z rdečimi, modrimi in rumenimi črkami razglašala ena stran trikotne oglasne deske, in vsaka vrstica se je končala s tremi različno obarvanimi klicaji.

To je bil torej razlog, da se je šlo tja dol v akvarij, kjer so se obledele rolete, postani vonj raztopine solne kisline, stoli iz bambusa, mize s pepelniki, v krogih plavajoče ribe, paznica, ki je pletla za šestimi ali sedmimi bonbonierami (pogosto je bila cele ure čisto sama z ribami), ohranili v spominu kot deli orjaškega morskega psa, medtem ko je bil on sam zgolj mlahav rumen žakelj, kakor prazna Gladstonova potovalna torba v vodnem zbiralniku. Akvarij ni nikdar nikogar spravil v boljšo voljo, toda obrazi tistih, ki so prihajali ven, so kmalu izgubili zatemnjeni, premraženi izraz, ko so opazili, da jih bodo na pomol spustili samo, če se postavijo v vrsto. Ko so že prišli skozi vrtljivi križ pri vhodu, je vsak zelo urno prehodil kak jard ali dva; nekateri so obviseli pri tej stojnici, drugi pri oni. Toda nazadnje jih je vse pritegnil ansambel; celo ribiče na spodnjem koncu pomola, ki so prenesli svoj katran v njegov doseg.

Ansambel je igral v mavrskem paviljonu. Na reklamni deski se je pokazala številka devet. To je bil valček. Bleda dekleta, stara vdova, trije Židje, ki so stanovali v istem penzionu, gizdalin, major, konjski prekupčevalec in gospod z lastnim premoženjem so imeli vsi enak zamegljen, omamljen izraz na obrazu, in skozi špranje v deskah pri svojih nogah so lahko videli zelene poletne valove, ki so mirno, prijazno plivkali okrog železnih stebrov pomola.

Toda bili so časi, ko ni obstajalo nič od tega (je pomislil mladenič, ki se je naslanjal na ograjo). Poglej krilo te dame; to sivo bo primerno – nad rožnatimi svilenimi nogavicami. Krilo se spreminja; v gubah se nabira okrog njenih gležnjev – devetdeseta leta; potem se razširi – sedemdeseta; zdaj je spreminjasto rdeče in razpeto nad krinolino – šestdeseta; ven kuka drobna črna nožica v beli bombažni nogavici. Še vedno sedi tam? Da – še je na pomolu. Zdaj je svila izvezena z vejicami s cvetovi vrtnic, toda nekako ne vidimo več tako jasno. Pod nami ni več pomola. Težka kočija se morda prigunca po cesti, kjer pobirajo cestnino, vendar ni nobenega pomola, kjer bi se lahko ustavila, in kako sivo in razburkano je morje v sedemnajstem stoletju! Pojdimo v muzej. Topovske krogle; puščične osti; rimsko steklo in klešče, pozelenele od zelenega volka. Častiti Jaspar Floyd jih je na lastne stroške izkopal v zgodnjih štiridesetih v rimskem taboru na Dodsu – poglej mali listek z obledelim napisom.

In zdaj, kaj je naslednje, kar si lahko ogledamo v Scarboroughu?

Gospa Flanders je sedela na povzdignjenem nasipu v rimskem taboru in krpala Jakobove hlače; gor je pogledala samo, kadar je oslinila konec bombažnega sukanca ali kadar se je vanjo zaletavala kakšna žuželka, ji zabrenčala na uho in odletela.

John je kar naprej tekal k njej in ji metal v naročje travo ali suho listje, ki mu je rekel »čaj«, ona pa ga je sistematično, toda odsotno zlagala, polagala je skupaj cvetoče klase trav in mislila na to, da Archer prejšnjo noč spet ni spal; ura na cerkvenem zvoniku spet deset ali trinajst minut prehiteva; da bi rada kupila jutro Garfitove zemlje.

»To je list orhideje, Johnny. Poglej male rjave pegice. Pridi, ljubček. Domov moramo. Ar-cher! Ja-kob!«

»Ar-cher! Ja-kob!« je Johnny cvilil za njo in se na peti vrtel naokrog, razsipaval je travo in listje iz rok, kot da bi sejal seme. Archer in Jakob sta skočila izza nasipa, kjer sta čepela, zato da bi nepričakovano planila pred mater, in vsi so se počasi napotili proti domu.

»Kdo je to?« je vprašala gospa Flanders in si zaslonila oči.

»Ta stari moški na cesti?« je vprašal Archer in pogledal dol.

»To ni star moški,« je rekla gospa Flanders. »To je – ne, ni – mislila sem, da je kapitan, ampak je gospod Floyd. Pridite, fantje.«

»Oh, presneti gospod Floyd!« je rekel Jakob in odtrgal glavico osata, ker je že vedel, da jih bo gospod Floyd učil latinščino, kot jih tudi je tri leta v svojem prostem času, iz prijaznosti, ker v soseščini ni bilo nobenega drugega gospoda, ki bi ga gospa Flanders lahko prosila, naj to naredi, starejša fanta pa sta jo že preraščala in se morata pripraviti na šolo, in storil je več, kot bi naredila večina duhovnikov, oglašal se je na čaju ali pa ju je učil v svoji lastni sobi – kadar je pouk lahko stlačil v svoj urnik – kajti župnija je bila zelo velika in gospod Floyd je, kot že njegov oče pred njim, obiskoval bajte milje stran po vresiščih in je bil, enako kot stari gospod Floyd, velik učenjak, zaradi česar je bilo tako neverjetno – nikoli ni niti sanjala o čem takem. Ali bi morala uganiti? Razen tega, da je bil učenjak, je bil še osem let mlajši od nje. Poznala je njegovo mater – staro gospo Floyd. Nekoč je bila pri njej na čaju. In prav tistega večera, ko je prišla domov s čaja pri stari gospe Floyd, je v veži našla pisemce in ga je vzela s sabo v kuhinjo, ko je šla dat Rebeki ribo, ker je mislila, da mora biti kaj o fantih.

»Gospod Floyd ga je sam prinesel, kajne? – Mislim, da mora biti sir v zavitku v veži – oh, v veži –« kajti brala je. Ne, ni bilo o fantih.

»Da, gotovo dovolj za jutrišnje ribje paštete – Mogoče bo kapitan Barfoot –« prišla je do besede »ljubezen«. Šla je na vrt in brala, da bi se podprla, se je naslonila na oreh. Prsi so ji plale. Živo ji je stopil pred oči Seabrook. Zmajala je z glavo in skozi solze gledala majhne drhteče lističe na ozadju rumenega neba, ko so se čez travnik pripodile tri goske, napol so tekle, napol frfotale, za njimi pa Johnny, ki je vihtel palico.

Gospa Flanders je zaripnila od jeze.

»Kolikokrat sem ti rekla?« je zakričala, ga zgrabila in mu iztrgala palico.

»Če pa bi mi pobegnile!« je vpil in se ji poskušal iztrgati.

»Zelo poreden fantek si. Povedala sem ti enkrat, povedala sem ti tisočkrat. Ne bom ti pustila, da podiš gosi!« je rekla in zmečkala pismo gospoda Floyda v pesti, močno je držala Johnnyja za roko in segnala goske nazaj v sadovnjak.

»Le kako bi lahko mislila na poroko!« si je trpko dejala, medtem ko je s koščkom žice pričvrščevala leso. Nikoli ni marala moških z rdečimi lasmi, je pomislila, ko je ta večer, potem ko so šli fantki spat, ocenjevala videz gospoda Floyda. Odrinila je na stran škatlo s šivalnim priborom, potegnila k sebi pivnik in še enkrat prebrala pismo gospoda Floyda, in prsi so ji plale, ko je prišla do besede »ljubezen«, toda tokrat ne tako hitro, kajti videla je Johnnyja, kako preganja goske, in vedela, da je zanjo nemogoče, da bi se poročila s komer koli – kaj šele z gospodom Floydom, ki je veliko mlajši od nje, toda kako prijazen mož – in še tak učenjak zapovrhu.

»Dragi gospod Floyd,« je zapisala. – »Ali sem pozabila na sir?« je pomislila in odložila pero. Ne, povedala je Rebeki, da je sir v veži. »Zelo sem presenečena ...« je zapisala.

Toda pismo, ki ga je gospod Floyd našel na mizi, ko je zgodaj naslednje jutro vstal, se ni začenjalo z »Zelo sem presenečena« in je bilo tako materinsko, spoštljivo, nedosledno in obžalujoče pismo, da ga je obdržal veliko let; še dolgo po svoji poroki z gospodično Wimbush iz Andoverja; še dolgo po tem, ko je zapustil vas. Kajti zaprosil je za faro v Sheffieldu in dodelili so mu jo; potem ko je poslal po Archerja, Jakoba in Johna, da bi se poslovil od njih, jim je rekel, naj si izberejo, kar koli jim je v njegovem kabinetu všeč, da bodo imeli za spomin nanj. Archer si je izbral nož za papir, ker ni hotel izbrati ničesar preveč imenitnega; Jakob si je izbral Byronova dela v eni knjigi; John, ki je bil še premajhen, da bi se lahko pošteno odločil, je izbral mucka gospoda Floyda, kar sta imela njegova brata za nesmiselno izbiro, toda gospod Floyd ga je podprl in mu rekel: »Tak kožušček ima kot ti.« Potem je gospod Floyd govoril o kraljevi mornarici (kamor je nameraval Archer) in o Rugbyju (kamor je nameraval Jakob); in naslednjega dne je prejel srebrn servirni pladenj in šel najprej v Sheffield, kjer je srečal gospodično Wimbush, ki je bila na obisku pri svojem stricu, potem v Hackney – nato v Maresfield House, za predstojnika katerega je bil imenovan, in končno je postal urednik znane knjižne zbirke Cerkveni življenjepisi, po upokojitvi pa se je z ženo in hčerko umaknil v Hampstead in pogosto ga je mogoče videti, kako krmi race na ribniku Pri koštrunovem stegnu. Kar pa zadeva pismo gospe Flanders – ko ga je zadnjič iskal, ga ni mogel najti in ni maral vprašati svoje žene, ali ga je ona kam pospravila. Ko je pred kratkim na Piccadillyju srečal Jakoba, ga je prepoznal v treh sekundah. Toda Jakob je zrasel v tako odličnega mladeniča, da ga gospod Floyd ni maral zaustavljati na ulici.

»Moj bog,« je rekla gospa Flanders, ko je v scarborouškem in harrogatskem Courierju prebrala, da je bil častiti gospod Andrew Floyd, itd., itd., imenovan za predstojnika Maresfield Housa, »to mora biti naš gospod Floyd.«

Senca žalosti je padla čez mizo. Jakob si je nalagal džem; v kuhinji se je pismonoša pogovarjal z Rebeko; nad rumeno rožo, ki je kimala skozi odprto okno, je brenčala čebela. Vsi so bili tako živi, medtem ko je ubogi gospod Floyd postajal predstojnik Maresfield Housa.

Gospa Flanders je vstala, stopila čez sobo k predpečniku in pobožala Topaza po tilniku za ušesi.

»Ubogi Topaz,« je rekla (kajti mucek gospoda Floyda je bil zdaj že zelo star maček, malce garjav za uhlji, in nekega lepega dne ga bo treba pokončati).

»Ubogi stari Topaz,« je rekla gospa Flanders, ko se je maček pretegoval na soncu, in nasmehnila se je, ko je pomislila, kako ga je dala kastrirati in kako ji niso bili všeč moški z rdečimi lasmi. Smehljaje se je odšla v kuhinjo.

Jakob si je s precej umazanim žepnim robcem obrisal obraz. Odšel je gor v svojo sobo.

Rogač umira počasi (John je zbiral hrošče). Še drugi dan so bile njegove noge prožne. Toda metulji so bili mrtvi. Duh po gnilih jajcih je prepodil blede senožetnike, ki so prileteli, se usuli nad sadovnjak in po Dodsu navzgor ter stran, naprej nad vresišča, zdaj so se izgubili za košeničico, potem spet brezglavo odletavali proč v sončni pripeki. Pisani bisernik se je grel na belem kamnu v rimskem taboru. Iz doline so zadoneli cerkveni zvonovi. V Scarboroughu so vsi jedli govejo pečenko, kajti ko je Jakob ujel blede senožetnike na njivi z deteljo osem milj od doma, je bila nedelja.

Rebeka je v kuhinji ujela veščca smrtoglavca.

Iz škatel z metulji je močno smrdelo po kafri.

Z vonjem po kafri se je mešal nezamenljivi duh po morski travi. Okrasti trakci so viseli na vratih. Sonce je sijalo naravnost nanje.

Na zgornjih krilih vešče, ki jo je Jakob držal v rokah, so bili brez dvoma opazni ledvičasti madeži rumenkasto rjave barve. Vendar pa ni bilo polmeseca na spodnjem krilu. Tisto noč, ko jo je ujel, se je zrušilo drevo. Sredi gozda je iznenada zabobnela salva strelov iz pištole. In njegova mati je mislila, da je vlomilec, ko je pozno prišel domov. Edini od njenih sinov, ki je ni nikoli ubogal, je rekla.