Ha összetörik a szív

(Fekete szív 1.)

Álmodozók Kiadó

2022

A szerző eddig megjelent művei:

Élet vár, 2021

Királylány, 2021, 2022

Ha összetörik a szív (Fekete szív 1.), 2022

Az összetört szívek vallomása (Fekete szív 2.), 2022

Lexie King: Ha összetörik a szív

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala: https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

*Álmodozók Kiadó, Solt, 2022

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.almodozok.eu

epub ISBN: 9786150148854

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll!

Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Megjegyzés az olvasóknak

Ahhoz, hogy teljes mértékben megértsétek és élvezni tudjátok a történetet, ajánlom az Élet vár kötet elolvasását is. Remélem, annyira élvezitek majd a regény olvasását, mint amennyire én élveztem a megírását.

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.”

„A sérült őz ugrik legmagasabbra.”

/Emily Dickinson/

Előszó

Cole

A hegek nem csak kívülről hagytak rajtam nyomot, hanem belülről is. Sebzett voltam. Egy haldokló, éhező lélek, aki csak akkor érezte magát igazán élőnek, amikor megízlelte a legmérgezőbb tiltott gyümölcsöt.

Az életem kölyökként egyenlő volt a szarral, amit egy könnyed mozdulattal, lelkiismeret-furdalás nélkül lehúzol a vécén.

Egy sajnálatra méltó, jelentéktelen, koszos kis senki voltam, aki az alkoholista, egyben szadista apjával lakott Nyugat-Virginiában, az Ohio-folyó mentén található kicsi településen, Friendly erdejében.

Távol, kirekesztve a társadalomból.

A falubéliek gyűlölték az apámat az elfogadhatatlan viselkedése miatt. Állandóan halálra rémítette a lakosokat, amikor ittasan vezette a furgont.

Amint meghallották a gépkocsi hangját, még az udvarról is behívták a gyerekeket, és addig ki sem engedték őket, amíg el nem némult a motor zaja.

A felnőttek sem szívesen találkoztak vele, mert bárkivel, bármikor gond és indok nélkül kötekedett.

Úgy vedelte a sört, mint mások a vizet. Az övcsatja fölött, a pólója alól kilógott görögdinnye nagyságú, szőrös hasa. Bozontos szakálla rothadó ételmaradékoktól bűzlött. Ápolatlan fogazata miatt keserű szájszag fröcsögött belőle.

Az emberek már attól rosszul voltak, ha csak rá kellett nézniük a visszataszító külsejére. A társadalom legalsó rétegének tartották, mert törvényen kívülinek nevezte magát. Nem fizetett adót, nem fizetett egészségbiztosítást. Sosem tartotta be a szabályokat, a rendeleteket; a saját értékrendje szerint élte az életét.

Fényes nappal, a nyílt utcán, ahol éppen rájött a hugyozás, ott eresztette ki magából a fáradt gőzt. Az sem érdekelte, ha a gyerekek is figyelemmel kísérik illetlen viselkedése egyik formáját.

Amikor megláttak minket a faluban, összesúgtak a hátunk mögött: – Abból a fiúból sem lesz több, mint a piás apjából! Majd valamelyik elhagyatott épületben megtalálják a hulláját egy tűvel a vénájában.

Gyerekként még szerettem ellátogatni a közösségbe; érdekeltek az emberek, az üzletek, a lehetőségek, viszont ahogy serdültem és megértettem, hogy mit üzen az arckifejezésük, a szemük… Azt kívántam, hogy vigyen el egy betegség, egy szörnyű kór, amitől a szerető, gondoskodó szülők féltik a gyereküket.

Azonban Isten úgy gondolta, hogy nem menekülhetek el olyan könnyen az élők sorából. Hisz’ oly sokszor találkoztam már a halállal… többször, mint hinnéd, de még a Kaszásnak sem kellettem. Hagyott a Földön, a mocskos disznó karmai között.

Hiába éltünk az erdőben, kilométerekre a civilizált világtól, a puska dörgő robaja eljutott a faluba is, ahol behatolt a lakosok fülébe, óvatosságra intve őket. Egyre többen kerülték el az erdőt, mert féltek, hogy az a rohadék részegen megsebesít valakit.

Akadtak olyan alkalmak is, amikor kiállt az öreg tornácra és beleeresztette a levegőbe a golyókat, csakis azért, hogy figyelmeztesse és távol tartsa a nem szívesen látott személyeket.

Mindenki nagyon jól tudta, hogy Véreskezű Hankkel nem ajánlatos ujjat húzni. Lapáttenyerét meglendítve hatalmas pofonokat osztott, csontokat tört, és nem akadt sehol olyan méltó ellenfél, aki padlóra küldte volna.

Mindig is szerette az erőszakot, hisz’ ketrecharcosként melózott, viszont miután egy maradandó sérülés miatt már nem alkalmazták, nem volt olyan hely, ahol levezesse a benne halmozódó agressziót.

A ring volt neki maga az élet, de miután elvették tőle, egyre csak lejjebb és lejjebb süllyedt a saját emésztőgödrében.

Az erdő biztosította nekünk az ételt, a meleget és a vizet. A prédái után néha kapott valamennyi pénzt, de azt italra és cigarettára költötte.

Minden második hétvégéjét a fogdában töltötte. Néha csak így tudták kordában tartani az erejét, hogy másnak ne okozzon komolyabb sérülést.

Viszont hazaérve a cellarácsok fogságából még a szart is kiverte belőlem. Az öklével pofozott, a lábával bordarepedésig rugdosott. Derékszíja vastag, nyers felülete többször is sebet ejtett a hátamon, olykor a húsomig hatolt. Néha még most is érzem a fájdalmat a bőrömön, amikor megérintem a rózsaszín hegeket.

Amikor már nem bírtam tovább és könnyeket ejtettem a fájdalomtól, gyomorszájon rúgott.

– Fiút nemzettem, nem egy nyafogó kislányt! Állj fel és üss vissza, légy végre férfi, te semmirekellő! Állj ki magadért!

Az erdő volt az én otthonom, az én barátom.

Napfelkeltétől napnyugtáig csatangoltam, bolyongtam a sűrű rengetegben.

Ismertem minden egyes pontját, fáját, bokrát, állatát. Olvasni tudtam a talajon hagyott nyomokból. Képes voltam kilométereken át követni a jeleket, amiket az állatok hagytak benne. Gyerekként nem bántottam őket, csak lekuporodtam a fűben és megfigyeltem őket. Megtanultam, hogyan kell kiszűrni a zajból azt a hangot, ami számomra fontos lehet.

Idővel vadász lettem. Jobb, mint az a féreg. Nem puskával öltem, hanem vadászkéssel, tisztelettel. Szórakozásból sosem oltottam ki életet, csakis azért, hogy megéljem a másnapot.

A természetben tápláléklánc van, túlélési és szaporodási ösztön, élőhely, aminek mi, emberek is a részesei vagyunk. Eggyé kellett válnom a természettel, hogy élhessek benne.

Első fejezet

Letty

Összetört a szívem.

A szó szoros és átvitt értelmében is. Hallottam, ahogyan szilánkosra törik.

Hogy a fenébe lehetek én mindig késésben? Az életem minden egyes percét beosztom, de a pontosan érj oda valahogy sosem volt az erősségem. Ha eddig még nem, de most szent meggyőződésem, hogy a nővérem ki fog nyírni, amiért elkésem. Többször is felhívott és figyelmeztetett: három óra.

Még azt is megbocsájtotta nekem, amikor az esküvője napján cserbenhagytam… A legjobb barátnője ugrott be helyettem tanúnak, és a férjétől kérte el a gyűrűjét, hogy a testvérem tudjon valamit húzni a vőlegénye ujjára.

Pech.

De most!

A két gyönyörű kislánya keresztelőjére vagyok hivatalos. Sőt, ha pontosabban akarok fogalmazni, szerény személyem lesz az újdonsült keresztanya – persze, ha megélem.

Muszáj voltam vagy százszor elmondani az ideiglenesen felvett alkalmazottamnak, hogy mit hogyan csináljon, mert sosem hagyom magára az üzletemet.

Anya szokott helyettesíteni, ha házon kívül vagyok, ami mostanában nagyon ritkán fordult elő, mert ezek a falak jelentik nekem hosszú ideje az életet. Pontosabban ezek a falak tartanak életben. Már ami maradt belőlem.

Jól ismerem anyát, ezért biztosan tudom, hogy ő már ott van a templomban és próbálja megnyugtatni a nővéremet, hogy most az egyszer nem fogom szarban hagyni. Megerősíti benne azt az érzést, hogy időben oda fogok érni a keresztelőre és nem Mrs. Archear, a szomszédban élő vénlány lesz a lányok keresztanyja.

Csak sajnos én ebben nem vagyok olyan biztos, ugyanis egy órám maradt, hogy odaérjek.

A fenébe is! Nem foglak szarban hagyni, Loren!

Az órára sandítok. Kegyetlenül ketyegnek a percek.

Tiktak, tiktak, tiktak.

Bűvkörébe von az óramutató haladása.

Bárcsak lenne hozzá képességem, hogy visszafordítsam az idő végeláthatatlan kerekét! De nem a ma reggelhez tekerném vissza… Öt évet szeretnék visszarepülni az időben.

Ismét hatalmasodni kezd a mellkasomban a feszítő érzés.

Fájdalom. Keserűség. Magány.

Veszek egy hatalmas levegőt és behunyom a szemem, hogy kitisztuljon a fejem. Szedd össze magad, Letty! Ideje lenne, ha kimásznál abból a gödörből, ahol a szíved hideg maradványai csatakos földdarabokká formálódtak.

Ennyi maradt belőlem: egy megcsonkított test.

Fájdalom. Keserűség. Magány.

Egyetlenegy baj van ezekkel az érzésekkel: hívatlanul jönnek, akaratod ellenére veled maradnak, és olyan erővel ránehezednek a mellkasodra, hogy összeroppansz a súlyuk alatt. A remény gyenge pillére tart életben, mert hiába omlott össze egy pillanat törtrésze alatt az életem, a szerelem itt maradt velem.

Megállok a tükör előtt és még egyszer lassú, elnyújtott mozdulatokkal végighúzom a hajkefét hosszú tincseimen.

Érzem forró leheletét a bőrömön. Hallom szenvedélyes, kéjes sóhajait, miközben pillantásával bebarangolja, majd végigcsókolja fedetlen testemet. Hatalmas tenyerébe simítja a hajamat, majd a mellemre ereszti a szálakat. Amikor minden egyes tincset a helyére rendezett, úgy, hogy azok eltakarják a melleimet, hátrébb lép és megcsodálja igazgyöngyét.

– Enyém. Az én gyönyörű Hattyúm.

Órákig képes lett volna figyelni abban a beállított testhelyzetben, miképpen az ágyán térdelek pucéran, és csak a hajam, amit annyira szeretett, takarja el a testemet. Szerette nézni, ahogyan hollófekete, dús hajam a bőrömhöz simul és a köldökömig elrejti hófehér színárnyalatomat. Egyetlen érintése háborút robbantott ki a testemben, romba döntötte a gátlásaimat és olyan zűrzavart idézett elő az elmémben, amit még az univerzum is megérzett. Két lábon járó állati, nyers erő sugárzott belőle, aki sosem kérte, hanem elvette azt, ami az övé. És én az övé voltam szőröstül-bőröstül, az első pillanattól kezdve, amikor egy fülledt nyári napon összeakadt a tekintetünk. Az elviselhetetlen hőhullám előre figyelmeztetett a lesújtó viharra, amibe még az anyaföld is beleremegett azon a sötét éjszakán.

Lépj tovább! Mély levegő. Beszívom, majd hosszan kifújom. Lépj tovább!

Szolid sminkréteget mázolok az arcomra, mert nem akarom, hogy a családi fényképekről visszamosolyogjanak rám a szemem alatt éktelenkedő fekete karikák.

A ruha kiválasztása már kemény önfegyelmet követelt tőlem. Még szerencse, hogy megszállott koránkelő vagyok, ezért volt időm átrágni magam ezen a feladaton is. Újabb és újabb mérföldkő, amihez kemény munka árán nap mint nap eljutok. Ilyenkor képzeletben megveregetem a vállamat. Ügyes vagy, Letty! Látod, hogy nem is olyan nehéz? Általában ezeket a gondolatmeneteket keserű szájhúzás követi, és egy erőltetett kacaj tesz pontot a végére.

Két farkas lappang bennem, akik nap mint nap megküzdenek egymással. Izmoktól duzzadó, féktelen, vérszomjas fenevadak marcangolnak, szednek cafatokra. Az egyik egy erőteljes alfa, míg a másik a meghunyászkodó, behódoló béta. Manapság a béta nyeri meg a csatákat, amiket az alfa nem néz jó szemmel és lesben várja az alkalmat, hogy mikor kell újból harcba szállnia az őt megillető helyért.

A két ruha közül a választásom egy antik rózsaszín, lábszárközépig érő csipkeruhára esett, amiben úgy érzem magam, mint Tarzan, amikor szmokingot kellett felvennie. Ismeretlen anyagokba kényszerítették szabadnak született szívét, és a textíliák szövetei közé mérget rejtettek. Az eszméét. Ráerőltették az akaratukat, mert elfogadhatatlannak tartották barbár természetét.

Gyerekkoromban állandóan arról álmodoztam, hogy én leszek az ő Jean-je. Már tizenévesen különleges, ismeretlen, kellemes bizsergést idézett elő belőlem, ha csak ránéztem. Az izmok, a kockahas, a vad természete, a nyers ereje… Tinédzserkoromban csak ezek lebegtek a szemeim előtt, majd berobbant a The Walking Dead őrület, és hát valljuk be: Daryl Dixon olyan szinten seggbe rúgta Tarzan egyéniségét, hogy lecsúszott az ágyékkötője.

Hullócsillagok tömegétől azt kívántam, hogy hozzon össze egy olyan férfival, akiben ezek a jó tulajdonságok dominálnak. Kinek kell az öltöny, a nyakkendő, a frissen vágott, csillogó haj, a manikűrözött kezek, az éttermi etikett? Hát, nekem nem.

És tessék! A kívánságok néha valóra válnak, ha az ember kivárja. Vigyázz, mit kívánsz!

Megkaptam az Istenektől, a magasságos égtől, a hullócsillagok seregétől.

Aztán én is csak egy tűzgömb lettem, mely sötét égbolton született, ahol fényesen ragyogott, majd megfosztva ragyogásától lezuhant és porrá zúzta a kozmosz csúfsága; kihűlt csontmaradványaim szerteszóródtak a világban.

Lépj tovább!

A fiók elrejtett zugában egy árva harisnya pislog csábítóan vissza rám, aminek a felszínén nem találtam egyetlenegy hajszálhúzódást sem. Sajnos a színe teljességgel elüt az én hipóba mártogatott bőrszínemtől, de a ruha színe sem passzol az arcomhoz, úgyhogy magamra húzom a vékony ruhadarabot, mert ma nem a nyafogások napja van. Bocs, kislány.

Sietősen beülök fekete Peugeot 407-es autómba, ahol azonnal megcsiklandozza szaglószervemet a fenyő és a kókusz bizarr, összeférhetetlen kotyvaléka. Lorennek állandóan hányingere van tőle.

Mélyen magamba szívom, majd indítás után bekapcsolom a fűtést, hogy átmelegedjen a kormány és az ülés, mert nem akarom, hogy jégpáncél keletkezzen a fenekemen. Végigsimítok a kormánykeréken és a műszerfalon, majd körbepillantva ismét megcsodálom az új kocsimat.

Mások a kanapén sírdogálnak és csokival, fagyival vigasztalják magukat a szakítás után, én alkohollal és droggal hajtottam végre ördögűzést, hogy kihajtsam a szívemből a szerelem magzatját, de nem bizonyultak túl megbízható barátnak, én meg nem bizonyultam túl jó sámánnak, ezért lecseréltem őket egy autóra.

Mert hiába omlott körülöttem minden össze, a szerelem még akkor is velem maradt, amikor két kézzel tiltakoztam ellene.

Rápillantok az órára. Remek! Van még negyvenöt percem, hogy átérjek egy másik városba, ami szerencsés körülmények között is egy óra alatt érhető el. A retikülömet és a körömcipőt az anyósülésre hajítom. Köztudott, hogy tornacipőben jobban vezetek, télen és nyáron egyaránt. November van. Egyik cipő sem az időjárási viszonyokhoz hű, de ez most a legkisebb problémám a sok közül.

Indulás!

* * * *

Hatalmas lendülettel beletaposok a fékbe – a lámpa egy szempillantás alatt pirosra váltott.

– Csessze meg!

Ideje lenne, ha leszoknék a káromkodásról. Apám szerint mocskosabb a szám, mint egy kocsisnak. Ezzel is csak emlékeztetni akar arra az időszakra, amikor szerinte elcsesztem az életemet, ugyanis néhány évvel ezelőtt pultosként dolgoztam egy kocsmában, és nem mentem el arra az egyetemre jogot tanulni, amit ő jelölt ki nekem.

Feszülten kifújom a levegőt, majd a retikülömből előkotrom a cigimet. Nem, nem vagyok aktív dohányos, aki éjjel-nappal pöfékel, de néha jólesik elszívni egy szálat… Különleges nyugalmat érzek, amikor a nikotin szétterjed a testemben.

Leengedem az ablakot, hogy a szél kikapja a füstöt az autóból.

Brrr!

Kiráz a hideg, amikor a novemberi szél megérinti a bőrömet.

Nem idegesítem magam, ezért nem nézek az órára, mert a lámpákat még én sem tudom befolyásolni. Csak azt nem értem, hogy hol csúsztam el reggel.

Amikor meghallom a telefonom csengőhangját, a középkonzol felé fordulok. Anya neve vibrál a kijelzőn.

Bzzz! Bzzz!

Beleszívok a cigibe, majd megnyomom a zöld pöttyöt.

– Letícia Hartmann!

A lámpa szabad utat enged, ezért nagy gázzal elindulok.

– Mrs. Hartmann! – válaszolom halálos higgadtsággal.

– Mondd, hogy most az egyszer nem akarod az egész családot magadra haragítani, és…

– …időben ideérsz – befejezem a mondatát.

– Fején találtad a szöget.

Bárcsak a szög találna fejbe engem!

– Akarsz egyébként még valamit megosztani velem, anya? Éppen vezetek.

– Kérlek, kislányom, ne késs el! – lágyul a hangja.

Lekéstem! Mindent lekéstem, pedig időben ott voltam! Órákon át csak vártam… mégis lekéstem azt az utat, ami az örök boldogsággal kecsegtetett.

Válasz nélkül kinyomom a készüléket.

Megint erősödik az érzés. Erősen megmarkolom a kormánykereket, belenézek az oldalsó visszapillantóba, kirakom az indexet, majd visszaváltok egy sebességet. Az autó motorja felbőg, kisorolok a kígyóként tekergő hosszú sorból. Nem hiszem el, hogy ma mindenki úgy közlekedik, mint egy lajhár.

Öt autót előztem meg, de a hatodik az, amelyik hátráltatja a sort.

A szembejövő kisteherautó folyamatosan villog, de én még mindig az ő sávjában vagyok.

Semmi értelme nem lenne az előzésemnek, ha nem előzöm meg az utolsót is.

Gyorsaság. Az adrenalin mámora szétterjed a mellkasomban. Érzem, hogyan pezsdül fel a vérem a sebességtől. A szívem olyan erősen dübörög a mellem alatt, mintha arra készülne, hogy kirobban a testemből.

Bassza meg!

Miért, miért kell mindenhol ott lenned, Cole? Miért kell minden rezdülésben érződnöd?

Fájdalom. Keserűség. Magány.

Könny születik ismét a szemembe. Meg sem érdemli már ezeket a cseppeket. Szorít a mellkasom. Összeszorul a szívem.

Bárcsak a szívnek is lehetne parancsolni, hogy ne szeressen, hogy ne vágyakozzon, hogy ne reméljen!

A szembejövő autó egy hangos, hosszú dudálással, majd a középső ujja mutogatásával jelez, hogy egy hibbant, életveszélyes tyúk vagyok.

Talán igaza van. Talán az vagyok, mert mára már fogalmam sincs, hogy én ki is vagyok valójában.

Egyedül azt tudom, hogy nem szeretném a nővéremet magamra haragítani, mert akkor tényleg nem marad senki más nekem ezen a világon.

Második fejezet

Letty

– Ideértem!

Megkönnyebbülve kifújom az eddigi visszatartott lélegzetemet. Ezek szerint ma csak keresztelés lesz, temetés nem.

Hurrá!

Azonban szükségem van pár másodpercre, hogy mozgásra bírjam a végtagjaimat, mert jelenleg a térdem úgy reszket, mint egy undorító kórházi zselé, ami lefolyna a kanál oldalán, ha tehetné.

Az adrenalin mámora még mindig heves zakatolásra ösztönzi a szívemet. A vérem olyan gyorsasággal áramlik az ereimben, mint egy elszabadult gyorsvonat.

Miután rádöbbenek arra, hogy rajtam kívül már egy lélek sem tartózkodik a parkolóban, olyan gyorsan, ahogy csak tudok, a tömeg után sietek, azonban ez a legrosszabb döntésem a mai napon.

Amint fellépek az utolsó lépcsőfokra, egy reccsenés után meginog a lábam és nekiesek a korlátnak. Úgy érzem, mintha a térdkalácsom cseppfolyós masszává változott volna, ami lassan végigfolyik a bőröm alatt.

Erősen megszorítom a jéghideg vasat, hogy megtartsam magam.

– Oh, ne! Ne, ne, ne!

Kitört a cipőm sarka.

– Bassza meg! – sziszegem összeszorított fogaim között.

De mivel éppen Isten házába készülök belépni, elmotyogok az orrom alatt egy miatyánkot is.

Már így is késésben vagyok, ezért esélyem sincs elmenni egy olyan cipőt venni, ami illő lenne az alkalomhoz. Az arcizmaim megrándulnak, amikor lelki szemeim előtt végigpörgetem a lehetőségeim jelentősen lecsökkent számát.

De még ebben a szorongató helyzetben is van választásom; örök, hű társam: a tornacipő!

Miközben sántikálva visszasétálok az autóhoz, magam elé képzelem a szüleim haragos, dorgáló tekintetét, amiért azt hiszik, hogy szándékosan vettem fel ezt a cipőt, csakis azért, hogy nevetség tárgyáva tegyem ezt a napot.

Keserűen elhúzom a számat, miközben visszabújok a kényelmes cipőbe, viszont egy vállhúzással lerázom magamról ezt a jelentéktelen terhet.

Egyébként sem úgy terveztem, hogy a szeretetükért majd fülemet-farkamat behúzva, laposkúszásban fogok kuncsorogni. Ők voltak azok, akik úgy döntöttek öt évvel ezelőtt, hogy végleg becsukják a szívük ajtaját előttem. Hiába rohantam neki azoknak a falaknak, hiába kopogtattam be halkan, hiába kértem a bocsánatukat, hiába kértem őket, hogy fogadjanak el engem annak, aki vagyok, csak egy arculcsapást kaptam apámtól válaszul.

Mély levegővétel után belépek a hatalmas kupolába, amit nem csak a családunk tagjai és barátai töltenek meg, hanem mindenki, aki úgy érezte, hogy jelen kell lennie ezen az eseményen. Valamennyi kíváncsi, rosszalló tekintet rám szegeződik, de mind közül a pap nézése a legszigorúbb. Meg sem tudnám számolni, hány alkalommal akart gyónásra bírni és valódi ördögűzést végezni rajtam, de megveregettem a vállát és mondtam neki, hogy ha segíteni akar rajtam, akkor ne borral itasson, hanem tequilával, ostya helyett pedig citromot adjon a számba, a sót meg majd én intézem.

Nagyon régre vezethető vissza az ismeretségünk, ugyanis ő adta össze a szüleimet Isten színe előtt, majd megkeresztelte mindhárom lányukat, most pedig az elsőszülött lány gyerekeit…

– Hali – intek. – Előre nézzenek, nincs itt semmi látnivaló! – szólok a sok bámészkodóhoz.

Loren arca ellágyul, amint meghallja a hangomat, majd a kezével int, hogy menjek már közelebb, hogy végre elkezdhessük a ceremóniát.

Átvágtatok a padok között, majd a nővérem mellé lépek, nem törődve a neheztelő pillantásokkal.

A lelkész megköszörüli a torkát, így elkezdődhet végre a keresztelés.

Megszorítom a nyakamból lelógó aranynyakláncon lévő keresztet, amire Jézus van kifeszítve, majd visszanyelem a könnyeimet.

* * * *

– Köszönöm, hogy most nem késtél el. Már féltem, hogy el kell tegyelek láb alól – mondja Loren, és nevetve megölel. A nővérem csupa szeretet és derű, és én hivatalosan is keresztanyuka lettem.

– Semmi pénzért ki nem hagytam volna – mondom mosolyogva. A keresztelés után egy kisebb családi összejövetelre hívták meg a közeli rokonságot és a drága szomszédjaikat. Úgy érzem magam, mint aki belecsöppent A született feleségek egyik epizódjába.

Szerintem Lorenék otthonát azoknak a házaknak a mintájára építhették. Az utcájuk kísértetiesen hasonlít a Lila Akác közre, amiből a kedves szomszédokat sem hagyták ki.

Az övezet környezete magában hordozza a tökéletes amerikai kertváros jellemzőit: zöld füves parkok, szép, kényelmes, kertes családi házak fehér kerítéssel és tiszta utcákkal.

Egy hely, ahova az ember nyugodt szívvel beköltözik a gyerekeivel; egy hely, ahol nem kell félnie a bűnözéstől, és ahol a szomszédság már családtagnak számít.

Gyűlölöm ezeket a színlelt, erőltetett mosolyokat. Mindazt, amit ezek az emberek megtestesítenek. Jó barátnak mondják magukat, mégis úgy éheznek a legfrissebb pletykákra, mint piócák a vérre.

Mindig is utáltam az ilyen eseményeket, valahogy nem érintenek meg az ilyen összejövetelek.

Keresztül-kasul egymás szavába vágva mesélni kezdenek, de senkire nem tudnak értékes pillanatokat szánni. Csak folyik a szájukból az értelmetlen csacsogás… Ki nyerte meg a hétvégén a meccset? Te kinek is szurkoltál?

A másik, amitől az ég felé meredeznek a szőrszálaim, az, amikor összemérik pelenkás gyerekük adottságait. Az enyém már megy, az enyém már beszél. És a tiéd?

Valaki szabadítson ki innen!

Manapság olyan magányosságban élem az életemet, hogy nem tudom elviselni magam körül az embereket. Egyszerűen idegesítenek!

Vicces ugyan, mert emberekkel dolgozom naponta, de azt teljesen más kategóriába sorolom. Az a munkám, a hivatásom, amire az elmúlt két évemet rááldoztam, és ami megmentett, hogy ne tébolyogjak céltalanul a világban, amikor azt hittem, hogy az egész Föld egy mérgezett fekete lyukká változott.

A közértbe is keserű szájhúzással térek be, de mivel sanyarú sorsom egyedüllétre ítélt, gyakorlatilag egy étteremből rendelem meg az ebédemet, amit szépen beosztok egész napra.

Fiatalabb éveimben természetesnek tűnt, hogy a zsúfolt koncerteken izzadt, ragacsos bőrök simultak össze az enyémmel, és ki tudja, milyen más testnedvek hagytak rajtam nyomot. Jesszus! Tulajdonképpen még attól sem rókáztam el magam, amikor az akkori „barátom” ki tudja, melyik punciból húzta vissza a nyelvét, amit ledugott a torkomon. Scott a helyi zenekar frontembere volt, akiért megőrültek a lányok. Köztük én is. Ő egy olyan férfit testesített meg, aki a szülők ősellensége. Semelyik apa nem szívesen látta a lánya oldalán. Piercing, tetkó, motor, pia, drog…

Viszont nem is kellett sokáig nézegetniük, mert Scott nem tartotta sokra a csajokat, ezáltal nem is fogadott nekik hűséget: amerre járt, megdugta az összeset. Mellekre osztogatott autogramot, és seggekről szívta fel a kokaint. Én csak tizenhat voltam, amikor ő huszonhat. Úgy érezte, a világ a lábai előtt hever. Befutott, hírnevet szerzett, habzsolta az életet, és egy kis szívességért bármit elintézett az embereknek. Nem igazán mondanám, hogy szerelmes voltam belé, de szerettem vele és a bandával lógni, még azután is, hogy „szakítottunk”. Természetesen az ember kinek adja oda a szüzességét, ha nem ilyen seggfejnek? Érzéki könnyedséggel varázsolta le a szűz lányok bugyiját, melyek között az enyém is helyet kapott. Viszont nem barbár módon vezetett be a szexualitás világába. Felizgatott a nyelve fékezhetetlen tüze, mely bejárta az egész testemet. Mielőtt belém dugta volna a péniszét, elélveztetett a szájával. Ellazultak az izmaim, az elmém egy buborékban lebegett, a puncim vadul lüktetett, a csiklómat égő bizsergés ostromolta; vágyott egy újabb orgazmusra. Scott egy seggfej volt, azonban őszintén csillogott a szeme, amikor érdeklődött az állapotom iránt az együttlét közben. Óvatosan, gyengéden bánt velem, amikor kifakasztotta a véremet. Majd miután végzett, a karjaiba zárt és úgy simogatta a hajamat, mintha egy tökéletes párt alkotnánk. Noha semmi sem volt igaz az egészből, mégis jólesett az ártalmatlan hazugság, amit a fülembe suttogott azon az éjszakán. Utolérhetetlenre formálta kifinomult érzékeit, talán ezért is tudott annyi nőt magába szédíteni.

Viszont a legutolsó bejegyzésben, amit olvastam tőle, megkérte ejtőernyőzés közben a barátnője kezét. Még neki is összejön a boldogan élünk, amíg…

Amíg én itt ülök egyedül az asztal sarkánál és várom, hogy vége legyen ennek a cirkusznak.

Hihetetlen, hogy mennyire meg tud változni az emberi gondolkodás pár év leforgása alatt, mert mára már attól is frászt kapok, ha le kell egy asztalhoz ülnöm a családommal, a véremmel.

Mondjuk, ehhez az is nagyban hozzájárul, hogy látszólag nagyon összetartó és jó család vagyunk, mégis mindig akad olyan hétvége, amikor valaki felkerül a napi terítékre. És persze az sem utolsó a sorban, hogy az elsőszülöttek kapnak meg minden javat és dicséretet.

Persze, én saját magam alatt is kivágtam a fát egy párszor, vagyis sokszor, amiért mindenkinek megvolt az oka, hogy haragudjon rám…

Sajnos olyan ember vagyok, aki utál jópofizni, kedvesen mosolyogni és hallgatni más nyivákolását. Hiányzik belőlem az empátia az emberek iránt. Egy döglött hallal hamarabb alakítok ki bizalmas kapcsolatot, mint a fajomon belüli egyedekkel…

Gonosz és sekélyes világban élünk, ahol sosem tudhatod, hogy ki fogja a hátadba szúrni a tőrt.

Bárki bármit is mondjon, kell a kontraszt, ezért én egy olyan világszemléletet követek, hogy mindenki rohadjon meg, míg a másik fele hippi-szeretetben tengeti a napjait. Régebben szabálykövető jókislány-mintapéldány voltam én is… Azonban ahogy teltek az évek, úgy világosodott ki előttem minden, és eljött az a pillanat, amikor úgy döntöttem, hogy a saját életemet szeretném élni, nem pedig azt, amit mások elvárnak tőlem.

Mindig is szerettem a magam feje után menni és a saját hibáimból tanulni.

Ameddig nem égeti meg az ember a kezét, addig nem fog félni a tűztől. Amikor megérzi a lángnyelvek perzselő forróságát, égő kínját a bőrén, akkor kétszer is átgondolja a következő lépését.

Lázadó, szenvedélyes és vakmerő a szívem, ami ebben a futó pillanatban is észrevehetetlenül dobog.

Veszteségek mindenkit érnek az életben, azonban nekem sokkal több idő kell ahhoz, hogy feldolgozzam a megrázkódtatásokat. Mivel kevés azon személyek száma, akiket közel engedek magamhoz és mélyen a szívembe zárok, szörnyűmód meg tud viselni az elvesztésük. És ez a maró érzés, ami percenként gyötri a lelkemet, évek óta helytáll mellettem. Elválaszthatatlanul hűséges egy érzés a fájdalom.

Jelenleg csak egy igaz társat mondhatok magaménak, akit még nem vett el tőlem az élet, ő pedig a németjuhászom: Dárius.

Persze, amikor ránézek, megtestesíti a régi, fájó emlékeket, mégis a belőle áradó szeretet késztet arra, hogy mindennap kiszenvedjem a seggemet az ágyból és dolgozzak. Küzdjek. Ha már apámmal egy örök életre úgy összevesztünk a döntésemen, hogy mostanra már köszönni sem képes, akkor igenis mutassam meg neki, hogy végül nem neki lesz igaza.

Hallottam már Mrs. Archear zsarnokoskodó szájából, amikor azt mondta Lorennek, hogy jól gondolja meg, hány gyereket szeretne, mert régen még nyolc, kilenc testvér is elfért kis helyen… Abban az időben nem éltek ilyen luxusban az emberek, viszont mára már megváltozott a világ. Rohan, de még maga az élet sem tudja, hogy hova. Látta az unokái, most a dédunokái arcán, hogy a középső mindig kiesik mézeskosárból, ezért ne szüljön többet, mert kettő éppen elegendő.

Majd rám mutatott a vén boszorkány… Talán azért nem szimpatizálok vele, mert minden egyes köpés, ami elhagyja ráncos ajkait, beteljesül. Én vagyok az, aki kiesett a kosárkából még azelőtt, hogy belekerültem volna, és én vagyok az, akinek megmondta, hogy dobni fognak…

A nővérem a család fénypontja, a húgomra meg az egész átkozott, poros falu büszke, amiért férfimagazinokban teregetik ki a fényképeit… Mi élvezetes lehet abban, hogy beleteszik a fényképét az újságba, amelyekre ráélveznek a férfiak?

Megértem, hogy szereti mutogatni azt a testet, szép, helyes kis kerek arcot, amivel született, de mégis kinek lenne ehhez gusztusa, az isten szerelmére?!

Ő a nővérem szöges ellentéte.

Család, gyerek, és egy golden retriever a kertben.

Három testvér, három lány, és három elrettentően különböző világlátás.

Loren a központ, a tyúkanyó, aki mindkét testvérével szoros kapcsolatot ápol, mert a szeretete végtelen. Én és Laura még egymás létezését is elfelejtenénk, ha tehetnénk, és megtagadnánk szüleink vérét…

Bár tudom, hogy közelebb állok Lorenhez, mint a húgom, mert ha nem így lenne, nem én ülnék itt, hanem ő… bár a Madame még arra is képtelen volt, hogy feltegye a csontsovány seggét egy párizsi gépre, ami hazahozza a családi eseményre.

Ennek ellenére mégis engem tart az egész család egy génmódosított kakukktojásnak. Bár, ha a géneket nézzük, akkor igazuk lehet. Nekem is többször megfordult már a fejemben, hogy összecseréltek egy másik csecsemővel a kórházban. Amikor ez szóba kerül, akkor anya olasz nyelven kárál pár szót… Sokat nem tudhat belőle, maximum annyit, hogy elküld a fenébe. Mindig is nagy erőfeszítésekkel próbálta összetartani a családot – ezt a jó szokását a nagyitól vette át –, de ahogy az évek teltek, úgy az emberek is változtak.

Sokan a gyerekeket hibáztatják a technikai fejlődés miatt és azért, amiért benyeli őket az elektronikus világ. Azonban sétálj végig az utcán és számold meg, mégis hány emberrel találkozol, akinek nem a nyomorult telefonja van a kezében…

A Facebook egy hasznos, mégis halálos közösségi oldal. Merőben hozzásegíti az embereket ahhoz, hogy megismertessék magukat a világgal; nekem is hasznomra vált, amikor elindítottam a vállalkozásomat. De azt nézni, ahogy anyukák százezrei rakják fel a képeket a magzatmázas, meztelen gyerekükről, nálam kiveri a biztosítékot. Nincs bajom a meztelenséggel, a születéssel és a szüléssel sem, persze ha nem nekem kell szülnöm, azonban némelyik női társamnak lehetne annyi esze, hogy nem teregeti ki a párperces gyereke életét.

A tinik és a TikTok a másik, amitől a hajamat tudnám tépni, talán olykor meg is teszem. Ha meg nem a tinik, akkor az unatkozó felnőttek vetkőznek meztelenre és rázzák a seggüket, vagy éppen az aktuális hímringyók a nemi szervüket. Komolyan, a világ kifordult önmagából és mára már minden tiszteletet, értéket a kukába dobott.

Az a legnagyobb probléma, hogy manapság jó dolgukban azt sem tudják, mit kezdjenek magukkal az emberek… Csak a „trendit és divatost mindenből” elv, amire képesek koncentrálni. Sajnos ettől a rétegtől, amely ezt az utat követi, előbb-utóbb megdől a társadalom, vele együtt pedig a normális értékek is.

Talán tényleg én lettem a selejt, aki ekképpen vélekedik. Bennem még él az az érték, amit a szüleink tanítottak, és örülök, hogy nem az a legfőbb elfoglaltságom, miként csücsörítsek egy szelfihez, ahol kutyafület és -orrot varázsol rám a hiper-szuper okos készülékem. Ami ki tudja számolni, hogy mennyi tíz meg tíz, mert fejben az már nemigen megy egyeseknek.

Amíg van egy telefon a kezükben és hozzáférhetőség az internethez, a világ összes gondja meg van oldva. De láttam már olyat is, hogy valaki csak azért verte szét a kütyüjét, mert nem kapott hozzáférést a kávézó wifijéhez.

Kicsit elkalandoztam anyámtól, akiről szerettem volna pár szót ejteni, mert gondolom, feltűnt már, hogy mind a három lánya nevének kezdőbetűje az L betű. Ez csak azért lehet így, mert valamiért él-hal ezért az egy betűért. A bizonyíték pedig kézzelfogható: Loren, Letícia, Laura…

Szerintem a kedvenc virága juthat rólunk eszébe, ami természetesen, bármennyire is furcsa, a liliom.

Amikor kislányok voltunk, sosem akadt össze a nyelve az L betűje miatt, amikor pattanásig feszültek fejében az idegszálai, amire Lorennel olykor elég kacifántos csomót varázsoltunk, akkor mérgében elsorolta mind a hármunk nevét, és a kutyáét is.

Szerinted mi volt a kutyánk neve?

Megsúgom: Lassie!

A nővérem folytatta a furcsa szokását, és a lányainak ezeket a neveket adta: Lucy és Lydia.

Remélem, a harmadik gyereke fiú lesz, mert már most azt tanácsolom neki, hogy Lorenzónak nevezze el. Mindig ezzel ugratom, de váltig állítja, hogy a jóslat alapján három lánya lesz…

David, úgy, mint apám, egész életében hallgathatja, amikor a négy nő egyszerre vagy egymás után szenved a havi vérzésben. Apa azokon a napokon inkább az irodában töltötte az egész napját, nehogy a női bajok megsebezzék a dobhártyáját.

A nővérem, ha tehette, kicsiként békákat csókolgatott… Apa lemászott a vízóraaknába a csúf, nyálkás élőlényekért, mire Loren arcán felragyogott a boldogság, majd örömmel nekik adta a száját, hátha királyfi lesz az egyik rusnya állatból.

Fúj!

Még most is elkap a hányinger, amikor visszagondolok azokra az időkre.

Mindig is én voltam a rosszabb, aki már négyévesen megszökött a pótkerekes biciklijével a mamához, amíg anya Lorennel tanulni vonult. De hogy megcsókoljak egy nyálkás csúfságot, hogy hercegre változzon?

Kösz, nem!

A mesékben nekem mindig is a gonoszok tetszettek. Hogy miért?

Mert több hatalmuk volt, mint a jóknak, és sokkal aljasabbak lehettek. Bármit megtehettek, és ez már akkor is tetszett. Jónak lenni olyan unalmas… Szerettem anyát az őrületbe kergetni a bolondságaimmal.

Azonban amikor megszöktem, a mama szíve mentett meg, hogy anya rongyosra ne porolja a fenekemet. Pedig akkor nagyon is megérdemeltem a verést. Elképzelésem sincs, mit élhetett át abban a félórában, amíg fel nem hívta őt a nagyi, hogy boldogan csilingelve megérkeztem hozzájuk.

Ebben a percben, amint itt ülök és figyelemmel kísérem Loren és David kapcsolatát és látom a két gyönyörű kislányukat, nagyon úgy néz ki, hogy valóra vált az az álma, ami akkor motoszkálhatott a fejében, amikor megcsókolta a békákat.

Én meg itt siránkozom egy üveg sörrel a kezemben és átkozom az életemet, amiért elvett tőlem mindent. És amit választanom kellene, az egy gyönyörű blézer… kosztümnadrággal és blúzzal párosítva.

Igaz, a fülbevalóim nagy részétől megváltam és egy bájgúnárral „jártam”… apám üzlettársának a fiával.

Mindvégig szórakoztam az érzéseivel… A rosszindulat, a fájdalom és a keserűség éltetett, amit kivetítettem azokra, akik a közelembe merészkedtek. Ezért azt mondtam neki, hogy én még szűz vagyok és az esküvőig nem fogok kamatyolni. Néha megengedtem, hogy a számba dugja a nyelvét, de ennél többet nem tehetett… De még így is kötélnek állt a balek, akinek nevetve meséltem el, hogy csak játszadoztam vele.

Csúnya, igaz? De mit mondjak? Ez lennék én: Letty Hartmann.

Aki maga a megtestesült kakukktojás, ha végignézed a családunkat. Mindenkinek világító kék szeme van, és szinte szőke haja. A bőrük enyhén napbarnított, én meg olyan vagyok, mint a meszelt fal, a frissen leesett hó. A szemem sötétkék, és a hajam a korommal egyenlő.

Azt mondták, egy olyan éjszakán készültem, amikor egyikük sem volt józan. Szerintem meg valami olyan kapszulát vehettek be, ami megváltoztatja a géneket. Nagyapám szerint a húgára hasonlítok, aki sajnos fiatalon lett öngyilkos. Még jobb. A karmám kimagasló.

Magányos a szívem, és a falra mászom a nyáltól csöpögő romantikától. Huszonnyolc éves vagyok, de még a mai napig inkább Disney-rajzfilmeket nézek, mint a Dirty Dancinget vagy a Titanicot.

Ha felnőtt tartalmú filmekre vágyom, egyedül akció jöhet szóba, köztük is Jason Statham. Ah! Az a férfi egy ajándék a Földnek és a nyálukat csorgató nőknek…

Turkálom a villával az ételt és semmi másra nem vágyom, csak hogy csend vegyen körül. Az erdő, a fák éneke, a levelek tánca, az állatok neszezése, a bádoglemez fülsiketítő kopogása, ahogyan az eső kövér cseppjei rázuhannak. A puma sírása, miközben a párja után kiált a holdsarló fényes éjszakájában.

Hiába vesznek körül emberek, mégis magányosnak érzem magam mellettük, egy kívülállónak.

Elnézést kérek, felállok, majd kimegyek a hátsó teraszra, ami a kertre néz, és leülök a lépcsőre. Miközben elszívom a cigit, üzenetet suttogok a szélbe: Gyere vissza hozzám! Gyere haza, Cole!

– Azt hittem, leszoktál róla.

Loren lágy hangja csendül fel mögöttem, majd leül mellém a lépcsőre.

– Nyugi, a lányok előtt nem gyújtok rá. Nem leszek nekik rossz példa.

Gondterhelten kifújja visszatartott lélegzetét.

– Nem azért mondtam, Letty.

– Ne haragudj. Nincs rám túl jó hatással ez a nyüzsgés – mutatok a ház felé.

– Pedig azt gondoltam, annyi egyedül töltött idő után jól fog esni, ha emberek vesznek körül.

Nem válaszolok semmit.

– Rá gondolsz? – kérdezi, miközben elsimítja a hajamat a vállamról.

Loren a legjobb nővér és hallgatóság. Akárhányszor találkozunk, mindig mesélek neki Cole-ról. Szerintem már unhatja a folyamatos ömlengésemet, de egy szót sem szól soha. Csendben, türelmesen végighallgat, majd amikor végeztem, megszorítja a kezemet és azt mondja: Lépj tovább!

Én is ezt próbálom megértetni magammal.

– Igen, de nem akarok!

Hazugság!

– Nem direkt jöttem ebben a csukában – mutatok a lábamra. – Kitört a cipő sarka, amint belépni készültem a templomba.

Loren bársonyosan felnevet.

– Ezekkel a cipőkkel csak a baj van. Mióta anya vagyok, én is jobban szeretem a kényelmes lábbelit, mint a tűsarkút. Gondolj bele, ha azokban kellene versenyt futni a gyerekekkel, amikor kimegyünk a parkba.

Egy pillanatra elengedem Cole szellemét és együtt kacagok Lorennel. Hiányoznak ezek az egyszerű pillanatok.

– Lépj tovább, Letty! Ő elment – sóhajtja.

Csatt! Szavai pofonként égetik az arcomat!

– Tudom, Loren.

Könnyű azt mondani, hogy felejtsem el, hogy lépjek tovább, de ezt azok az emberek mondják, akiket sosem csókolt meg Cole Benett. Akikre nem nézett rá szenvedélyesen azokkal az elbűvölő barna szemeivel, melyekben a szerelem lángcsóvái lobogtak. Azzal a tekintettel, mellyel képes volt a csontomra égetni a húsomat. Aki nem látta őt reggel egy fekete bokszerben és egy bakancsban. Akit nem érintett meg meleg tenyerével. Akinek nem suttogott mocskos szavakat szex közben, és azok, akikre nem villantotta rá azt a szexi, csibészes mosolyát. Azok, akiket sosem ringattak álomba a karjai, mint egy bölcső a kegyetlenség viharában, amikor az ég leszakadni készült. Azok, akiknek nem fogta a haját hányás közben, és nem cipelte ki-be a fürdőszobából, amikor összeszedett egy csúnya fertőzést a tóparti fürdőzés után.

Én ezt mind átéltem. Vele.

– Tudod a véleményemet… barack.

Nevetésünk megtölti a sötét éjszakát meghittséggel és szeretettel. Ezért is szeretem a nővéremet. Még a legreményvesztett helyzetben is képes engem megnevettetni.

Loren szerint Cole egy dögös rohadék, aki nem érdemel meg, és azért is hagyott el, mert ráunt a barackomra… Barack? Ezen mindig elmosolyodom. Olykor érdekes nevekkel helyettesíti a szavakat. Főleg akkor, amikor a lányok mellettünk ülnek, és Dumbó nagyságú füleket növesztenek.

– Ezek szerint keserű lett a barackom!

– Még bírj ki pár órát – mondja kuncogva Loren.

– Ez éppen úgy hangzik, mint a kivégzés előtti utolsó kívánság.

Kacagva esünk be az ajtón, majdnem David karjaiba, ahol kicsi Lucyt tartja.

Loren pillanatok alatt visszavált gondoskodó, szerető anyává. Odalép a férjéhez, majd megsimogatja Lucy szőke, göndör fürtjeit, és a homlokára nyom egy puszit.

– Elfáradt – mondja David.

– Akkor mára vége a mulatságnak – sóhajt búslakodva a nővérem. – Felviszem a szobájába aludni.

– Majd én felviszem. Te maradj, és érezd jól magad. Néha neked is jár a lazítás – mosolygok Lorenre.

– Biztos? – kérdezi meglepődve, kissé felhúzott szemöldökkel.

– Persze, hogy biztos. Elvégre én vagyok a keresztanya, vagy mi a szösz.

– Oh! Akkor maradhatnál éjszakára is, hogy ágyba vigyem a nővéredet – kacsint rám David.

– David! – korholja Loren, majd belebokszol a vállába, de mindenki jóízűen mosolyog rajta.

– Gyere, kicsi Lucy! – Kiveszem David kezéből a keresztlányomat, majd a vállamra fektetem a fejét. – Egyébként nem is értem, hogy miért nem szóltok nekem, ha kettesben akartok tölteni egy-két estét – suttogom. – Tudjátok, hogy elég sok szabadidővel rendelkezem.

Sokatmondóan összenéznek, amiből tudom, hogy mi következik… Loren végigsimít David karján, aki halkan elsétál. A nővérem összefonja mellei előtt a karjait, miközben minket fürkész csillogó tekintetével.

– Tudom, hogy az utóbbi időben eltűntem, elzárkóztam a világ elől, de tudd, hogy rám bármikor számíthattok, ha segítségre van szükségetek. Nem kell állandóan anyát ugrasztanod, ha egyedül érzed magad. Bízz bennem, Loren! Jól vagyok, és örülnék neki, ha néha én vigyázhatnék a lányokra.

– Olyan nehéz téged megfejteni, Letty. Lehetetlen benned olvasni, vagy kiszámítani a következő lépésedet. Sajnálom, ha úgy érezted, hogy féltem tőled a lányokat. Nem féltem őket…

– De?

Az én esetemben elkerülhetetlen, hogy ne legyen egy de…

– De annyira savanyú lettél az utóbbi időben.

A puncim keserű, a lelkem savanyú.

– Akárhányszor hívtalak, kifogások halmazát kaptam válaszul. Sokszor csak akkor jöttél át, amikor már nem tudtad, milyen indokkal állj elő, vagy ha épp Cole került elő ismét az álmaidban és összezavarodtál… Tisztában vagyok vele, hogy az út, amin végigmentél, mennyire nehéz volt, és milyen mélyről küzdötted fel magad oda, ahol most vagy, azonban mégis féltelek, hogy ha egy olyan behatás ér ismét, hogyan fogsz tudni kimászni abból a gödörből.

Lucy megdörzsöli álmos szemeit, majd rám emeli fátyolos, óceánkék tekintetét.

Félmosolyra görbül nyáltól csillogó, rózsaszín szájacskája.

Bólintok a nővéremnek, majd hátat fordítva felsétálok Lucyval az emeletre.

– Az a szerencséd, hogy rengeteg mesefilmet láttam, és majdnem az összesnek kívülről tudom az énekét – suttogom a hajába két puszi között, miközben húsos ujjaival belecsimpaszkodik a karomba.

Pihegő kis testével a hintaszékbe ülök, betakarom a hátát egy vékony rózsaszín pléddel és hintázás közben elkezdem neki dúdolni a Tarzan című mesefilm Ne sírj most, kedves dalát.

Orromon keresztül mélyen magamba szívom a babaillatot, mely boldog kacagással, vicces pillanatokkal itatja át a szoba levendula színű falait. Miközben figyelem a falra ragasztott foszforeszkáló csillagokat, ízlelgetem Loren szavait. Nem tudok rá haragudni, mert szavai szívembe ültették a bűntudat magjait, melyek elindulva a testemben, hatalmas gombócot növesztenek a torkomba.

A roham, ami mocskos árnyként zabál az érzelmeimből, most nem fenyeget azzal, hogy lesújt rám. Lucy törékeny kis teste, egyenletes szuszogása, és a nedves nyáltenger, amit a bőrömön hagy, meggátol abban, hogy engedjek a rémnek, hogy lakmározzon belőlem.

Megnyugvás és kiegyensúlyozottság járja át a sejtjeimet, amelyek eddig a pillanatig vigyázzállásban sorakoztak fel egymás mellett.

Három éve nem éreztem ezt a felhőtlen lebegést.

Több óra elteltével a tekintetem a lassan bekúszó fényforrásra összpontosít. Nem akarom a világosságban szűkölködő folyosót látni. Bár itt maradhatnék ebben a buborékban, ebben a sötétségben, mely úgy ölel körbe, ahogy én ölelem kicsi Lucy testét.

De az ajtó egy kisebb reccsenés után kinyílik előttem, az árnyak az ajtó túloldalán várnak.

Arra várnak, hogy egyedül maradjak; arra, hogy kiszívják az ép elmémet, az érző részecskéimet.

Újból szembe kell néznem a sárga szemekkel, a lebegő fekete folttal, az aránytalan testtel, mely hosszú karjait kitárva vár arra, hogy a keblére öleljen.

Szia, Magány! Hát ismét eljöttél értem – üdvözlöm az elmém sötét oldalát.

Idegesen járkál a küszöb peremén, és a szeme sarkából fenyegető pillantással méri végig a testemet.

Átadom magam neked!

Egy utolsó puszival elköszönök az ártatlan kislánytól, és hagyom, hogy Loren kivegye őt a kezemből. Fel sem ébred arra, hogy a hideg matracra fekteti az édesanyja.

– Megágyaztam neked a vendégszobában – suttogja a nővérem.

– Haza akarok menni Dáriushoz – suttogom vissza.

Ha itt kellene maradnom, a magány még maróbb érzéssel fojtogatná a szívemet.

– Köszönöm, hugi – ölel szorosan magához Loren.

– Én köszönöm.

Harmadik fejezet

Letty

Olyan vagyok, mint egy bohóc.

Ő sem boldog azokban a pillanatokban, amikor széles mosolyt fest az arcára és az orrára illeszti a tréfás, piros labdáját.

Magára ölt egy szerepet, amit tökéletesen el kell játszania a külvilág felé. Azért, hogy szórakoztasson másokat; azért, mert az emberek tudatában ő egy vicces lény.

De amikor visszavonul az öltözőbe, igazi könnyek mossák le a festékét.

Ott kell őt keresni, a maszk mögött, mert ott rejtőzködik igaz valója.

– Szia, pajti – üdvözlöm a kutyámat, amint belépek.

Dárius farokcsóválással és ugatással felel, miközben két mancsával felugrik rám. Éles karmai felsértik a ruhám anyagát. Nyelvét nyújtogatva próbálja összenyálazni az arcomat.

– Jól van, nyugi – kuncogom, miközben próbálom kikerülni hosszú, rózsaszín nyelve támadásait.

– Te is hiányoztál, de tudod, hogy nem vihetlek ilyenkor magammal. – Lerakom a lábait a földre.

Dárius leül a konyhában a tálkája mellé, jelezve, hogy ma hanyagul elfelejtettem időben felszolgálni a vacsoráját.

Amíg elkészítem neki az ételt, átfut az agyamon, hogy leellenőrzöm a rendeléseket… Azonban ma egy kicsit engedek a pórázomból és úgy döntök, hogy holnap is ráérek vele foglalkozni, ugyanis nincs semmi programom. Senkivel.

Miután Dárius befejezte a vacsorát és elvégeztük az esti ürítési rituáléját, elfekszik az ágyamon.

Fürdés után befekszem mellé és végigpörgetem a rémes csatornákat, de egyik adás sem kelti fel az érdeklődésemet. Még Statham sem.

Egyedül Loren szavaira tudok gondolni, amelyek itt visszhangzanak a fejemben. Nem tudom őket szabadjára engedni, mert állandóan beleütköznek a koponyámba, hogy újra és újra átgondoljam, amit mondott.

Tudom, itt lenne annak az ideje, hogy változtassak az életemen és ne Cole szelleme után keseregjek, de nem megy. Próbáltam. Nem is egyszer. De még nem állok rá készen, hogy továbblépjek.

Azonban azon tudok változtatni, ami őt és a családját, a lányait érinti. Alkalmas vagyok arra, hogy teljeskörűen helyt álljak, mint keresztanya.

Kimászok az ágyból, és odalépek az ablakhoz. Az éjjeliszekrényre elhelyezett lámpa halványan világító fénysugara láttatja az arcom egyik felét, míg a másik sötétségbe merül.

A torkomat szorongató érzés öleli körbe. Menekülnék előle, de rájöttem, hogy nincs hova. Sehova nem tudok elbújni a szörnyeteg elől, ami a kételyeimből táplálkozik.

Magamba szívom a szoba illatát, melyben fahéj és narancs elegyedik össze, ami részben megnyugtatja elkárhozott lelkemet.

Ha jobbra lépek, akkor a világosságban látni lehet az arcom másik felét is. Ha balra lépek, akkor teljesen elnyel a sötétség, s csak a város közvilágítása fog látszani. Néhány apró fénypont a feketeségben.

A láthatatlan vonal mezsgyéjén maradok, s csak várok, várok és várok.

Hol lehetsz most, Cole?

Vajon az ember meddig képes elrejteni az igazi énjét mások elől? A világ elől?

Meddig képes hazudni a szeretteinek és az őt körülvevő embereknek, hogy minden rendben?

Minden egyes áldott reggel a tükörbe nézek, és amit látok, az egyáltalán nem tetszik. Kiveszem a szekrényből az aznapi álarcot, és magamra öltöm.

De ami a legfontosabb: magunknak meddig vagyunk képesek hazudni?

Napokig? Hetekig? Évekig?

Elmondom.

Évekig képesek vagyunk magunkat elrejteni, hogy ne érjen több csalódás, hogy mi ne okozzunk több csalódást.

Azóta hordom ezt a maszkot, amióta egy részem meghalt, amikor elvesztettem a keresztapukámat, akit még apámnál is jobban szerettem, és az egyetlen férfit az életemben, aki első perctől kezdve engem akart, és nem azt a lányt, akinek lennem kellett volna. Nem azt a lányt, aki a láthatatlan maszkot viseli…

Most mégis mögötte bujkálok, arra várva, hogy megfeleljek az elvárásoknak.

Azt hinné az ember, hogy szörnyű és könyörtelen gyerekkori emlékek zaklatják az elmémet, és sivár napok szállnak át felettem, mint a dög felett köröző keselyűk, de ez egyáltalán nem igaz.

A gyerekkorom édes és meleg volt. Középső gyermekként sem éreztem magam soha elnyomva, nem szenvedtem hiányt semmiben, de valami mégis meggátolt abban, hogy kiteljesedjek. Jómódú és tisztességes családban nevelkedtem fel. Mindenem megvolt, amit csak képzelni lehet. A szeretet sem hiányzott belőle, mégis szüleim jól nevelt, lázadó lánya lettem.

Egy kisvárosban nőttem fel, pontosabban Sistersville-ben, ami Nyugat-Virginiában, Tyler megyében, az Ohio folyó mentén helyezkedik el, ahol jelenleg is élek. Egy szegény állam, ahol magas a munkanélküliség és a bűncselekményráta is. A megélhetés valamivel olcsóbb, mint a nagyra becsült New Yorkban, és sokkal olcsóbban lehet lakásokat bérelni vagy házakat vásárolni. Viszont annyi hátránya van a kisvárosi életnek, hogy lehetetlen egy jól fizető állást találni.

Én sem tartanék itt, ha nem lenne internet, ugyanis hiába van üzletem, a kutya sem téved be ide.

A szüleim néhány évvel ezelőtt jobbnak látták, ha a testvéreimmel együtt elköltöznek innen Manningtonba, ahol az élet kevésbé szegényebb.

Nem mintha apámnak ettől tartania kellene, hisz’ örökölt néhány részvényt az olaj- és földgáz iparágban, amelyekből a megszerzett vagyonát évről-évre sikeresen növelte különböző befektetésekkel.

Sajnos ő az a fajta középréteg, aki lenézi az utcán élőket. Szerinte mindenki a maga élete kovácsa, és csakis ők tehetnek arról, hogy nincstelenek lettek. Nem szívesen segített az éhező embereknek.

Mrs. Archear szerint én bele sem kerültem abba a cukormázzal bevont mézeskosárba, ahol a testvéreim helyet kaptak.

Pedig én tényleg sosem éreztem azt, hogy kevésbé szeretnének a szüleim, főként anya. Természetesen apámmal voltak kisebb-nagyobb vitáim, amikor kamaszodtam, de melyik tininek ne lennének? Ezért sem gondoltam azt, hogy én lennék a rothadó gyümölcs abban a kosárban…

Viszont amikor meg akarta változtatni az öltözködési stílusomat, a zenei ízlésemet, és azt, hogy fekete helyett rózsaszínre lakkozzam a körmömet, persze, hogy ellene fordultam.

Szerinte nem mutattam jól a családi fényképeken feketében, fekete körmökkel, és a keresztény vallás sem szívesen nézte el nekem a sátán zenéjét, a rockot.

Csodálkoztam is, hogy nem dobta el az agyát, amikor kiderült, hogy Laura milyen munkáért hagyta el az Egyesült Államokat. Még az elején haragot táplált a szíve, viszont mára már büszke arra, hogy a lánya egy híres modellügynökségnek dolgozik.

Anya volt a villámhárító, a szerető feleség, a családanya. Amíg apa a munkáját végezte, ő meleg vacsorával várta haza.

Csakis miattam keletkezett csendes esőből szélvihar. Főleg akkor, amikor az érettségi megszerzése után úgy döntöttem, hogy üzletasszony leszek, és nem megyek el arra az egyetemre jogot tanulni, amit apa jelölt ki nekem.

Amikor bejelentettem, hogy az utam más ösvényre vezet, a szüleim egymás torkának estek. Apa anyát hibáztatta, anya pedig apát.

Nem fogtad keményen ezt a lányt! – hangoztatták. De a szavamat meg sem hallották.

Mindig én voltam az, aki olajat hintett a tűzre és megvárta, hogy a lángjai az égig emelkedjenek.

Amikor a tűzből már csak füst maradt, apám elküldött otthonról, hogy álljak meg a két lábamon, mert egy petákot sem ad.

Ezért dolgoztam már tizennyolc évesen egy közeli, kicsi település kocsmájában.

Nem kértek a fizetésemből egy centet sem, ezért össze tudtam spórolni azt az összeget, amellyel elindíthattam a vállalkozásomat.

Azonban sejtelmem sem volt, hogy mekkora árat kell fizetnem azért a napért, amikor őt megláttam…

Ne haragudj, hogy a múltban élek, de számomra a jelen nem tartogat semmit, a jövő értelmét vesztette. Az életem úgy omlott össze, mint egy kártyavár és nincs hitem, erőm, akaratom, hogy újra felépítsem a lapokat. Lehet, hogy azért történt mindez, mert a jövőben valami jobb vár rám; valami, ami melegséggel tölti meg a szívemet, a lelkemet. Talán azért, hogy idővel valami jobb szülessen a hamvaimból.

Viszont jelen pillanatban lehetetlen elképzelni, hogy ez a fájdalom egyszer csak elhagy engem. A veszteség, ami ért, csak egy megfakuló emlékfoszlány marad. Lehetetlen elhinni, hogy a hiányt, a tátongó űrt kitölti majd valami.

Azért mesélek róla, mert így sokkal könnyebb alávetni magam a marcangoló érzéseknek, s azért, hogy felidézzem azokat az időket, amikor még boldog voltam. Vele.

Az idő fogságába estem azóta, amióta elment, és amit maga után hagyott, az nem más, mint a keserű fájdalom.

Öt évvel korábban

A Nap narancsvörös színben úszott át az égbolton, maga alá gyűrve az ég határtalan, óceánkék arculatát. Fényessége megfoghatatlan, titokzatos csillogásba bújtatta az életet. Fülledt erotikát, buja pillanatokat rejtegetett. Magába szippantott a látvány, amint figyeltem, hogyan játszadozik a fénysáv az erdő sűrűn nőtt fáinak törzsei közt.