RENÁTA W. MÜLLER

A HÍRNÉV ára

„Létezik olyan mélypont, ahonnan már nincs visszaút?”

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

Epilógus

1. FEJEZET

Lily

Átkozott Jim! Átkozott férfiak! Átkozott Kairó, de legfőképpen magamra vagyok dühös, amiért elherdáltam négy értékes évet az életemből. Mindezt egy hűtlen, hálátlan seggfej miatt, aki többre értékelt egy olcsó numerát valami random lotyóval, mint a kapcsolatunkat, az eljegyzésünket és a szerelmet, amit nyújtottam neki. Úristen, ha belegondolok, hogy még a hajam színét is átfestettem a kedvéért, merthogy ő mennyire bukik a szőkékre. Milyen vicces, hogy a vőlegényem épp egy fekete hajú spinét kefélt nagy hévvel az íróasztalán, amikor váratlanul megleptem egy péntek délután. Tény, hogy nem volt szokásom meglátogatni Jimet a melóhelyén. Az utóbbi másfél évben gyakorlatilag teljesen leszoktam róla, hogy az irodájába menjek, így biztonságban érezhette magát, amíg a nőivel szórakozott. Mert mostanra azon sem csodálkoznék, ha több lett volna belőlük. Nem is értem, hogy lehettem ennyire vak, ilyen szörnyen naiv. Négy hosszú éven keresztül támogattam a karrierjét, bátorítottam, otthont teremtettem neki, legyezgettem az egoját. A francba, gyakorlatilag feladtam a saját életemet Londonban, hogy kövessem egy idegen országba, és mégis képes volt ezt tenni velem! James Thomas Osborne, te rohadék! Hogy nyílna meg alattad a pöcegödör, és fogadna magába! – füstölgök magamban, miközben úgy szorítom a kormányt, hogy az ujjperceim kifehérednek.

A Jim lebukása utáni első napokat egyfajta zsibbadt, sokkos állapotban éltem meg. Gépiesen cselekedtem, szinte alig emlékszem rá, hogy keveredtem egyáltalán haza Kairóból. Az egész repülőút egy homályos vízió csupán. Az azt követő két hetet anyáméknál töltöttem, és azon kívül, hogy az önsajnálat oltárán áldoztam és a sebeimet nyalogattam, nem volt erőm máshoz. Ezt idővel felváltotta a düh, na meg az elhatározás, hogy bármekkorát rúgott is belém az élet Jim Osborne képében, nem hagyom magam eltaposni. Megrázom magam, és tovább lépek. De ostobaság volt azt gondolni, hogy ez a pár hét elegendő lesz feldolgozni négy elbaltázott év traumáját. Nem áltatom magam, tény, hogy még nem vagyok túl a nehezén. Anyám ezért is javasolta, hogy vonuljak el egy időre a cornwalli nyaralóba, hogy kiszellőztessem a fejem és erőre kapjak. Még a kocsiját is felajánlotta, csak hogy ne kelljen tovább bámulnia a fancsali képemet. Én meg kapva kaptam az alkalmon, mert pontosan ez az eldugott kis strandház az, amire most szükségem van. Távol a világtól, az emberek lesajnáló tekintetétől, távol a férfiaktól és legfőképpen messze tőle, aki a sárba taposta az önbecsülésemet.

Sosem voltam azelőtt embergyűlölő, magába forduló típus. Szerettem a társaságot és a vidámságot, de az elmúlt évek Jim oldalán alaposan megváltoztattak. Ingerült vagyok, minden és mindenki idegesít, és a magány az egyetlen dolog, amire vágyom. Alig várom, hogy megérkezzek Greenhavenbe, gyerekkorom idilli mennyországába, ahol régebben boldog és felszabadult voltam. A nagyszüleim ütött-kopott nyaralója mindig olyan volt nekem, mintha mesevilágba csöppentem volna. A saját fantáziám alkotta tündérország, ahol először ragadtam tollat és kezdtem el írni tizenöt éves korom körül. Ki tudja, talán ismét megszáll az ihlet, ha kiülhetek a tengerre néző verandára, és a lábujjamat a tengerpart finom homokjába süllyeszthetem. Csak én, a könyveim és a jegyzetfüzetem, na meg egy üveg bordeaux-i, talán kettő. Végre senkinek sem kell megfelelnem, és magasról teszek a világra. Tojok a férfiakra is. Igen – bólintok lelkesen –, csak férfit ne lássak, és akkor minden rendben lesz. Meg kell találnom a régi Lilianát, a lányt, akire már magam is alig emlékszem, és aki láthatatlanná vált az elmúlt négy év során Jim Osborne árnyékában.

Már egész közel vagyok a vasúti átjáróhoz, amikor a fénysorompó hirtelen meggondolja magát, és pirosra vált. Beletaposok a fékbe, és nem sokkal ezután autógumi csikorgást hallok magam mögül, ami egyértelműen nem az én kocsimból származik. Ahogy riadtan a visszapillantóba nézek, egy flancos kék-metál színű sportkocsit látok fenyegetően közel az én Ford Escortom hátuljához. A sportkocsi vezetője vadul jobbra rántja a kormányt, az utolsó pillanatban sikerül elkerülnie az ütközést. Porfelhőt kavarva húz el mellettem, és ahogy jobbra kapom a fejem, csak egy elmosódott, napszemüveget viselő profilt látok egy pillanatra. A kocsi le sem lassítva hajt át a vonatsíneken, amikor a fénysorompó már rég pirosan villog. Idióta! – morgok félhangosan. Ez is biztos valami öntelt, ki-ha-én-nem típusú bunkó lehetett, aki azt hiszi, hogy övé az országút, csak mert egy piszkosul drága kocsi van a segge alatt. A követési távolságról pedig még hírből sem hallott – dühöngök, és megállapítom, hogy ez is csak egy hímsoviniszta görény lehetett. Nem kérdés, hogy a teljes férfinemhez való ellenséges viszonyulásomat a Jim iránt érzett őszinte utálatom gerjeszti, de ezen nem segíthetek. A kaland a sportkocsis tahóval eszembe juttatja, hogy mindenképp meg kell állnom a legközelebbi üzletnél, hogy feltöltsem a vörösbor készletemet. A házban holt biztos, hogy nem lesz semmi kaja, mert anyám szerint már jó ideje nem voltak benne vendégek, és az utóbbi időben a bátyám, Liam sem járt errefelé a barátnőjével. A nagyszüleim már hosszú évtizedek óta kiadják a nyaralót turistáknak, és amíg a nagyapám élt, pedáns rendben tartotta a házat. Kétévente lefestette a falakat, rendbe rakta a kerítést, de mióta meghalt és apám is lebetegedett, a nyaraló kezd kissé lepusztulni. Vannak évek óta visszajáró fizetővendégeink, de a legnépszerűbbek természetesen a nyári hónapok, ezért olyankor a családnak sosem volt szabad használni a nyaralót. Nekünk maradtak a tavaszi és a késő őszi hónapok, ezért állíthatom, hogy gyakorlatilag nem is ismerem Cornwallt nyáron. Most május van, előszezon, ilyenkor még keveseknek jut eszébe a tengerben lubickolni, ez pedig nekem pont kapóra jön. A naplementén és a napfelkeltén kívül senki más társaságára nem vágyom.

Amikor kiszúrom a Greenhaven előtti utolsó benzinkutat, úgy döntök, hogy megtankolom a kocsit, és a benzinkút mögötti boltban megveszem a legszükségesebbeket. Az alapos bevásárlást későbbre halasztom, most még ehhez sincs türelmem. Minél előbb szeretnék odaérni a házhoz, magamra csukni az ajtót, és kizárni a külvilágot.

Leparkolok a kút elé, és meghagyom a kamasz kinézetű kölyöknek, aki a benzinkút logójával ellátott kezeslábasban unatkozva a lábát lógatja a bejárat előtt, hogy tankolja tele a kocsit. Csak pár autó áll a parkolóban, látszik, hogy ebben a szezonban nem sok a turista.

Tejet veszek, a kedvenc ropogós müzlimet, spagettit, bazsalikomos paradicsomszószt és egy kis tejszint. Ezzel a készlettel már garantáltan túlélem a következő pár napot. A kasszánál állva aztán engedek a kísértésnek, és bedobok a kosaramba még egy óriási csomag paprikás chipset és egy irdatlan méretű tejcsokit. Franc a kalóriákba – vonom meg a vállam, mert eszembe jut, milyen odaadással fogyóztam Jim kedvéért, amikor egyszer megjegyezte, hogy jobban állna rajtam a bikini, ha ledobnék pár kilót. Emlékszem, éppen Madeirán nyaraltunk, amikor a fenekemet vizslatva, félig poénkodva elhagyta a száját ez az jópofa megjegyzés. Mondanom sem kell, a nyaralás hátralévő részében salátaleveleket rágcsáltam, és csorgó nyállal kerülgettem a gazdagon megrakott büfét a hotelben, míg ő két pofára zabált. Nem voltam soha túlsúlyos, de való igaz, hogy a Kairóba költözésünket követő időben a mozgásszegény életmódnak köszönhetően valóban felszedtem néhány kilót. Nem ismertem a helyet, sokat voltam egyedül a lakásban, és a család és a barátok hiánya miatti nyomott hangulatom zsírpárnákban mutatkozott meg a csípőmön. A megjegyzése mindenesetre mély nyomot hagyott bennem, és azok után mindig kínosan ügyeltem a súlyomra és arra, hogy Jim a tetszését lelje a fenekem formájában. Amikor arra kért, fogyjak, lefogytam, ha azt akarta, változtassam meg a hajam színét, megtettem a kedvéért. Kinyílik a bicska a zsebemben, ha arra gondolok, mekkora balek voltam, mert évekig tűrtem, hogy hülyére vegyen, és következetesen rombolja az önbecsülésemet. Intő jelnek kellett volna vennem, hogy a bátyám, Liam és a fogadott bátyám, Dylan, az elejétől fogva rühellték a barátomat. Na jó, Dylan egy külön fogalom, Liam viszont nem utál valakit csak úgy, ok nélkül. Ő nem az a fajta. Én meg csak védtem Jimet előttük, valahányszor figyelmeztettek, hogy legyek óvatos vele. Kimagyaráztam a bunkóságait, megindokoltam a tapintatlan megnyilvánulásait.

Bősz elhatározással a bevásárlókocsiba hajítok a Syrah mellé még két doboz pudingos kekszet, és emelt állal állok oda a kasszához. Egyetlen férfi kedvéért sem vagyok hajlandó többé megalkuvásra. Akinek nem tetszik a fenekem formája, kinyalhatja.

Kartonzacskóval a kezemben lépek ki az üzletből, és alig teszek pár lépést, a figyelmemet éles autógumi csikorgás vonja magára. Odakapom a fejem, és alig akarok hinni a szememnek, amikor meglátom, hogy a korábbról ismert féleszű sportkocsis, búgó motorral, fékcsíkot hagyva maga után száguld ki a benzinkútról. Idióta – ingatom a fejem hitetlenkedve. – Ennek a palinak ráragadt a cipőtalpa a gázpedálra, vagy egy dodgem pályán tanult meg vezetni?

Szemforgatva megindulok a saját, szerény kis Escortom felé, miközben a tinédzser srác falfehér képpel rohan felém. Lövésem sincs mi lelhette, és amikor idegesen egy olajos rongyot gyűrögetve megáll előttem és magyarázni kezd, még mindig teljes a homály.

– Nem tehetek róla. Komolyan. Én mondta neki, hogy ez így nem lesz jó, de nem hallgatott rám.

– Miről beszélsz, az istenért? Egy szót sem értek – ráncolom a homlokom.

– Hát a Porschés fickóról – mutat arrafelé, amerre az előbb a kék sportkocsi elhúzott.

– Aki az előbb hajtott el?

Bólint, és a kocsim felé kezd ráncigálni, miközben izgatottan tovább magyaráz:

– Akkor történt, amikor tolatott. Én láttam, hogy nem lesz jó, próbáltam integetni neki, de túl gyors volt.

Megállok a fiú mellett, aki a kocsim eleje felé bök, és csak most veszem észre, hogy az Escort első lökhárítója a földön lóg. Hitetlenkedve körbenézek, de a fiún és rajtam kívül egy lélek sincs a közelben. Egy kocsi épp most gördül ki a benzinkútról, a többi ember meg a boltban van. Zsibbadtan a srác kezébe nyomom a csomagomat, és közelebb lépek, hogy jobban lássam a kárt. A lökhárító be van horpadva, és féloldalasan lelóg a földig. A metálszürke fényezésbe kékszínű festékcsíkok keverednek, és törött indexlámpa szilánkok borítják a földet. Nem akarok hinni a szememnek. Ez valami kicseszett vicc? Öt percet sem voltam bent a boltban. Ezt nem hiszem el, ez nem történhet meg velem, ráadásul pont most! Döbbenten nézek a fiúra, aki riadtan a tarkóját vakargatja.

– Ez meg hogy a bánatba történt? Alig pár percre hagytam itt a kocsit – mordulok rá.

– Nem az én hibám – rázza a fejét. – Mondom, hogy a Porschés pasas volt.

– Az a seggfej, aki az előbb akkora robajjal elhúzott? – kiáltom felháborodva. Kezdi elborítani az agyamat a vörös köd, de muszáj emlékeztetnem magam, hogy a gyerek nem tehet semmiről, nem tölthetem ki rajta a mérgem.

− Az – válaszolja.

– És legalább meghagyta a nevét vagy a telefonszámát? – A fiú sután a fejét ingatja. – Baleseti bejelentő vagy valami? – kérdem egyre csüggedtebben.

– Gyorsan történt az egész. Nagyon siethetett az ürge, mert épp csak kiugrott a kocsijából, hogy megnézze mi történt, aztán kivette a dohányt, és…

– Várjunk! Milyen dohányt? – emelem fel a kezem.

– Hát, azt ott – mondja vállvonogatva, és a kocsim szélvédője felé bök az állával.

Követem a tekintetét, és ekkor veszem észre, hogy az ablaktörlő alá be van gyűrve egy köteg papírpénz. Odalépek, kihúzom a pénzt és végigpörgetem az ujjaim között. Csupa húszas és ötvenes bankjegy, kilencszáz fontnál abbahagyom a számolást. Szentséges atyaisten! Ez még így első ránézésre is több pénz, mint amit az egész rozsdás verda ér. Kérdőn nézek a fiúra, de ő megbabonázva mereszti a szemét a köteg pénz láttán. Veszek pár nyugtató, mély lélegzetet, de legszívesebben sikítanék. Mi a büdös frászt képzel magáról ez a seggfej? Pénz ide vagy oda, ez itt elvi kérdés, a fenébe is. Mégis miféle öntelt tapló tesz ilyesmit, miután belefarol egy idegen kocsijába? Nem az lenne a minimum, hogy idedugja a képét, elmagyarázza mi történt és elnézést kér? Az egész világ megőrült, vagy csak én vagyok megátkozva azzal, hogy csupa kretén vesz körül?

– És nem mondott semmit? – kérdem hitetlenkedve. A srác megvonja a vállát, és zsebre tett kézzel rugdosni kezdi az üvegszilánkokat. – De legalább láttad, hogy nézett ki? Fiatal volt vagy idős?

– Fura fazon volt. Szerintem fiatal, de nem sokat láttam belőle, mert baseball sapka volt a fején, azon meg egy kapucni. Ja, és még napszemüveget is viselt.

− Napszemüveget. Ez remek – nézek fel a sűrű felhő borította égre, és fáradtan a hajamba túrok. – Gondolom nem jegyezted meg a Porsche rendszámát – kérdem, bár előre tudom a választ.

– 911-es Carrera S volt, de a rendszámát nem tudom. Minden túl gyorsan történt – válaszolja leverten.

Sóhajtok, és tanácstalanul lerogyok a járdaszélre. Fejemet a tenyerembe hajtom, még mindig nem tudom elhinni, hogy ez valóban megtörtént. Most komolyan; sors, végzet, akármi, nem volt még elég? Nem lehetne kivételesen valaki mást csesztetni?

– A nagybátyámnak van egy szerelőműhelye. Szerintem pár nap alatt helyrepofozza a verdát – jegyzi meg a kölyök óvatosan.

Kimerülten ránézek, a lehetőségeimet latolgatom. A motor valószínűleg nem sérült, legalábbis remélem, hogy így van. Ha sikerülne a lökhárítót valahogy hozzákötni a karosszériához, hogy ne lógjon le a földre, és az autó üzemképes, akkor eljuthatnék vele Greenhavenig. Viszont a kocsi anyámé, és bár nem a legújabb modell, akkor is teljességgel ki van zárva, hogy ilyen állapotban adom vissza neki. Így is, úgy is muszáj lenne megjavíttatnom, akkor meg miért ne itt és most? Talán még spórolok is valamennyit, ha nem Londonban viszem el szervizbe. Nem mintha gond lenne a pénz – jut eszembe, ahogy tekintetem a köteg ötvenfontosra esik. Halvány gőzöm sincs róla, mennyibe kerül egy ilyen fajta javítás, csak sejtem, hogy jóval kevesebbe annál, mint amit a Porschés tapló hátrahagyott. Nem tudom, miért gondolják egyesek, hogy ha pénzük van, az automatikusan feloldja őket az alól, hogy emberként viselkedjenek.

– Hol az a szerelőműhely? – kérdem csüggedten.

– Nem messze. Másfél kilométerre észak felé. De azért oda kéne szólni előtte telefonon, hogy van-e ott valaki.

– Rendben, ha megadod a számot, felhívom a műhelyt. – Sóhajtva felállok, a pénzt begyűröm a zsebembe, és megkerülöm a kocsit, hogy kivegyem a telómat. – Ja, és van valami, amivel ideiglenesen felköthetnénk a lökhárítót? Így csak nem mehetek odáig – bökök állammal a kocsi eleje felé, mire a srác beszalad a boltba, hogy keressen egy alkalmas drótot.

Kinyitom az ajtót, és míg nyűgösen ledobom magam a vezetőülésre, reccsenést hallok a padló felől. Hirtelen szoborrá merevedek, szemem végigsiklik a műszerfalon, de a telefonomat nem látom sehol, pedig biztos vagyok benne, hogy a mobiltartóban hagytam. Óvatosan oldalra dőlök, és gyanakodva pislogok le a padlóra. Felemelem a sarkam, és… na neee! A mobilom ott figyel a földön, pont a cipőtalpam alatt. Csak az történhetett, hogy amikor a Porsche orrba lökte a kocsimat, a telefon kiesett a tartóból. Miközben felemelem, az is világossá válik, honnan származott a reccsenő hang az imént. A képernyő üvege be van törve, és tök sötét, hiába nyomogatom a gombokat rajta, meg se rezzen. Karom lehanyatlik, hátradőlök az ülésen, arcomat az ég felé emelem. Ez most komoly? Halál komoly? – tör ki belőlem az elkeseredett nyögés. Sírhatnékom van, és tényleg csak egy hajszál választ el tőle, hogy meg is tegyem. Először Jim, aztán a kocsi, most meg a telefonom. Mégis mit vétettem?

Kiszállok a kocsiból, és ekkorra a gyerek is visszaér valami gumikötél félével a kezében. Várakozón néz rám, mire megkérdezem:

– Esetleg telefonálhatnék bentről? Az én telefonom – tekintetem az utasülésen nyugvó roncsra esik, és fájdalmasan felsóhajtok – nem működik.

Homlokráncolva bámul, aztán megrántja a vállát, és az ajtó felé bök.

– Persze. A műhely száma a telefon mellett van.

– Köszönöm – mormolom az orrom alatt, és megindulok a bejárat felé.

– Az lesz a legjobb, ha elviszem, kisasszony. Greenhaven alig tíz percre van innen, és így legalább tudom, hogy hová szállítsam le a kész autót. Ki tudja mennyit kéne várnia egy taxira. Nem túl sok van belőlük errefelé, pláne nem ebben a szezonban – mondja a kopaszodó autószerelő, miközben egy olajos rongyba törli a kezét.

– Busz? – vetem közbe bizonytalanul, de a választ már előre tudom.

– Óránként egyszer – bólogat kimérten –, hétköznapokon.

Sóhajtva kérdezem:

– És mégis mennyi ideig fog tartani a javítás?

Megvonja a vállát, és a fejét vakarássza.

– Egy hétbe biztosan beletelik. Meg kell rendelnem a megfelelő alkatrészt és színt a lakkozáshoz. Sietős a dolga? – sandít rám oldalról, miközben lehajol, és a lökhárítót vizslatja.

Ezt a kérdést könnyű megválaszolni. Se barátom, se munkám, hová sietnék?

– Nem igazán.

– Szabadságra jött? – kérdi homlokráncolva.

– Olyasmi – hagyom rá a dolgot, és nekiállok kiszedni a csomagtartóból a gurulós bőröndömet.

– Itt jó lesz – mutatok a kopottas, fehér kerítés felé. – Nagyon köszönöm, hogy elhozott. Megtenné, hogy ennek a fuvarnak a költségét is a számlához írja?

– Úgy lesz, kisasszony. Felhívjam, ha elkészült a kocsi?

Lemondóan megrázom a fejem.

– Nem lenne értelme, mert a mobilom úgysem működik, a vezetékes telefon számát pedig nem tudom fejből. De úgysem megyek sehová, szóval egyszerűen csak hozza el a kocsit, ha elkészült.

– Ahogy akarja – vonja meg a vállát.

Igaz, kétórás késéssel a tervezetthez képest, de végre mégis célba értem. A fene se gondolta volna, amikor elindultam anyáméktól, hogy ilyen kalandos lesz az út, bár figyelembe véve az utóbbi heteket, számíthattam volna rá, hogy vonzom a bajt. Mióta rajtakaptam Jimet az irodájában, az életem egyetlen lefelé ívelő spirál, úgy érzem, kicsúsznak a kezemből a dolgok és csak sodródom az eseményekkel. Szinte már megszállottan reménykedem abban, hogy ez a ház, ahol régebben annyi jó dolog történt velem, segít helyreállítani a lelki békémet.

Ahogy belököm a kaput és végigmegyek az egyenetlen díszkövekből kirakott járdán, emlékek rohannak meg gyermekkoromból. Iszonyú régóta, legalább négy éve nem jártam már itt, és most jövök csak rá, hogy mennyire hiányzott. Mélyet szippantok a sós, tengeri levegőből, és míg a kulcsot kezdem keresni, már azt tervezgetem magamban, miképp töltöm az est további részét a Syrah és egy jó kis regény társaságában. Végigszámlálom a verandát szegélyező fakorlát rúdjait, és a kezem óvatosan bedugom az ötödik lécnél a fapárkány alá. A családunk már egy örökkévalóság óta ide rejti a ház kulcsát. A kis mélyedést a párkány alatt még a nagyapám fabrikálta, de mielőtt elönthetne a melankólia az emlékére, hamar ki is józanodom, mert a kezem a semmit markolja. Először megdermedek, aztán ide-oda tapogatok, de a kulcs sehol. Tévedés kizárva, mert még ennyi idő után is egészen biztos vagyok benne, hogy az ötödik léc felett kell lennie a kulcsnak. Térdre ereszkedem, tovább tapogatok, de semmi. Ez nem lehet igaz! A kulcsnak itt kéne lennie, anya is azt mondta, hogy a szokott helyen megtalálom. Körbenézek a földön is, hátha leesett, de nincs szerencsém. Már szinte a röhögés kerülget, mert ez a pech sorozat, ami üldöz, tragikomédiába illő. A franc essen bele, nem maradt más megoldás, mint valamivel kifeszíteni a ház másik oldalán a part felöli ajtót vagy az egyik ablakot, és bemászni, mint egy betörő. Homlokomat kimerülten nekitámasztom az ajtónak, és a kilincsbe kapaszkodom, amikor valami nagyon furcsa dolog történik. A kilincs engedelmesen lenyomódik, és az ajtó kinyílik. Meghökkenve ugrok hátra, és zavartan körbepislogok. Ez meg mi a jó bánat? Elfelejtették volna bezárni a házat? El nem tudom képzelni, annál is inkább, mert szerintem anyán járt itt legutóbb, méghozzá hetekkel ezelőtt.

Felnyalábolom a cuccaimat, és óvatosan belépek, de akárhogy is fülelek, nem hallok mozgást. Beóvakodom a nappaliba, és körbe nézek. Esküszöm olyan ez, mint egy időutazás, fura szívmelengető, nosztalgikus érzés, némi kesernyés mellékízzel, ha a közben meghalt nagyapámra, és apám állapotára gondolok. Itt a világon semmi nem változott, és ahogy tekintetem végigfut a mintás szőnyegen, a piros szófán és a nyerskő falburkolaton, megint gyereknek érzem magam. Kezem végigfuttatom a konyhapult faborításán, és elmosolyodom a régről ismert pöttyös bögrék, a falon lógó merőkanalak és a jó öreg kuglófforma láttán. Hogy imádtuk a bátyámmal, amikor anyám vaníliás kuglófot sütött. Alig győzött minket elzavarni a konyhából, mert legszívesebben már nyersen kinyaltuk volna a tálból az édes tésztát.

Mosolyra húzódó szájjal, elkalandozó gondolatokkal sétálok a teraszra nyíló ajtó felé, de hirtelen megtorpanok, mert feltűnik, hogy az ajtó arasznyira nyitva áll. Ez már tényleg nagyon bizarr, és újra az előbbi kellemetlen érzés kerít hatalmába. Valami itt nem stimmel, ráadásul olyan érzésem van, mintha nem lennék egyedül, mintha figyelnének. Visszafordulok, és ekkor kiszúrok egy fekete bőrdzsekit, ami az egyik szék karfájára terítve lóg. Jéghideg rettegés kúszik fel a gerincemen, amikor tudatosul bennem, hogy nem vagyok egyedül a házban. Holt biztos, hogy egy betörő bujkál az emeleten, ami megmagyarázná a nyitott ajtót is. Részben. Mert az ajtó ugye nem volt feltörve, hanem akárki jött is be, az kulcsot használt. Idegesen körbe nézek, és ekkor meglátok egy használt vizespoharat is a pulton. Basszus. Ez sem tűnt fel az előbb. A szívem majd kiugrik a torkomon, miközben elönt a pánik. Most mi a frászt csináljak? Még csak mobilom sincs, hogy hívjam a rendőrséget. De talán a vezetékesről telefonálhatnék, vagy húzzak el inkább a bánatba minél gyorsabban? – morfondírozok magamban, és megindulok a kijárat felé, de ezzel egy időben motoszkálást hallok az emelet felől. Léptek zaja, és ajtócsukódás. A francba, a francba! Feldúltan kapkodom a fejem a lépcső és a konyha között. Kell valami, amivel megvédhetem magam, valami fegyver, bármi. Ekkor már egyértelmű lépések zaja üti meg a fülemet a lépcső felől, és meg is látom a behatoló farmergatyába bújtatott lábát. Úristen, mi van, ha fegyver van nála? Egyszerűen lepuffant, és napokig rám sem fognak találni, maximum az autószerelő értesíti a rendőrséget, miután megtalálta a kihűlt tetememet, amikor visszahozza az Escortot. És egyáltalán mi a bánatért tör be valaki egy ilyen helyre? Mégis milyen zsákmányt remélt a lepukkadt lábasokon meg az ágyneműn kívül? Tekintetem a kartontáskára esik, amit a konyhapultra tettem az előbb, és hirtelen ötlettől indíttatva kiveszem belőle a Syrah-s üveget, és védekezőn magam elé tartom. A kezemnél csak a térdem remeg jobban, alig kapok levegőt a parától.

A betörő megáll a lépcső alján, a korlátba kapaszkodik, és összehúzott szemmel engem vizslat. Néma csönd lengi be a házat, és az a bizarr érzésem, hogy ő pont ugyanúgy meg van lepve, mint én. A tekintetem végigsiklik magas, farmernadrágos, fekete pólós alakján, és megállapodik az arcán. Elég fiatalnak tűnik, talán a húszas évei közepe-vége felé járhat. Nyúzottnak látszik, karikásak a szemei és a tekintete tele van nyugtalansággal. Ettől függetlenül helyes. Túlságosan is helyes egy betörőhöz képest, persze lövésem sincs mi az irányadó kinézete egy besurranó tolvajnak. A haja sötét, rendezetlen és majdnem vállig ér. Kelletlenül megállapítom, hogy a körülmények ellenére is nagyon vonzó férfi. Van benne karizma, egyfajta intenzív erős kisugárzás, amit nem tudok a nevén nevezni, de már első pillantásra hatással van rám.

Míg az ismeretlen betolakodót elemzem magamban, buta módon leeresztem a vörösboros üveget magam elé, szinte el is felejtkezve a helyzet drámaiságáról. Aztán amikor a fickó lép egyet felém, és az ajtót fixírozza idegesen, észbe kapok, és megint magam elé emelem a fegyveremet.

– Hogy a frászba jöttél be? És egyáltalán, honnan a picsából tudtad meg, hogy itt vagyok? – morogja fenyegetőn.

Eltátott szájjal bámulom, és próbálom értelmezni a kérdést. A hangja mély, érzéki és… nem tudom, hogy csinálja, de a bőröm alá kúszik, és egészen furcsa dolgokat művel velem.

– Az ajtó… nyitva volt – dadogom, de aztán gyorsan észbe kapok. Csak nem kezdek el itt magyarázkodni egy betörőnek?

Ő az ablakhoz megy, óvatosan félrehúzza a függönyt és még óvatosabban kiles.

– Egyedül vagy? Vagy van veled valaki? – kérdi ingerülten, átmegy a másik oldalra, egészen a bejárati ajtóig, és szinte paranoiásan ott is kikémlel az ablakon.

Szóba sem jöhet, hogy elárulom a gyenge pontomat, vagyis, hogy egyedül vagyok. Ahogy így elnézem, a fazon több mint egy fejjel magasabb nálam, és a fekete póló alól kibukkanó impozáns bicepszéből ítélve, nem az én súlycsoportom. Ha az első ütést elvétem az üveggel, probléma nélkül kicsavarhatja a kezemből az egyetlen védekezési eszközömet, és akkor benne vagyok. A füllentés mellett döntök.

– A rendőrség már úton van, pillanatokon belül megérkezhetnek, úgyhogy jobb ha nem csinálsz semmi hülyeséget.

Döbbenten pislog rám, és az őszinte zavar az arcán engem is elbizonytalanít egy pillanatra.

– A rendőrség? Minek jönnek ide a zsaruk?

Mi az, hogy minek? Normális ez?

– A legjobb lenne, ha elhúznád a csíkot most azonnal, akkor még megúszhatod. Elfelejtjük az egészet, és kész – bökök az üveggel az ajtó felé, és igyekszem a lehető legmagabiztosabb hangomat elővenni.

Gyanítom, hogy nem vagyok túl meggyőző, mert a fickó nem kezd el rémülten menekülni a fenyegetésemre. Félrebillenti a fejét, és úgy bámul, mintha szellemet látna, vagy hirtelen két fejem nőtt volna. Még egy lépéssel közelebb araszol, mire én hátrálni próbálok, de beleütközöm a konyhapult sarkába, ami élesen az oldalamba fúródik. Fájdalmasan felszisszenek, de azért hősiesen tartom magam előtt az üveget. A pasi szóra nyitja a száját, és egy pillanatig azt gondolom, hogy meg akarja kérdezni, jól vagyok-e, de aztán csak valami nyögésféle tör elő a torkából. Megrázza a fejét, és résnyire összehúzott szemmel szólal meg:

– Ha ez valami kicseszett vicc, egyáltalán nem értékelem. George ötlete volt? Tudja, hogy hol vagyok? – kérdi elkerekedett szemmel, szinte riadtan, én meg kezdem úgy érezni, hogy totálisan elbeszélünk egymás feje felett.

– George? Az meg ki?

– Hol vannak a többiek?

– Milyen többiek?

Jézusom, ez a faszi beteg.

– Te szórakozol velem? – mordul fel dühödten, és már totál össze vagyok zavarodva.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz − felelem.

Homlokráncolva bámul, aztán idegesen beletúr borzas tincseibe.

– Na jó, elég ebből a szarakodásból. Tűnj a picsába a házamból! – mordul rám ingerülten.

Meglepetésemben leengedem az üveget magam elé, és elképedve a csípőmre teszem a kezem. Valami baj van a hallásommal, vagy tényleg azt mondta, hogy tűnjek el a házából?

– Neked elment a józan eszed. Tűnj el te az én házamból! – vágok vissza.

– A te házad?

Irritáltan megvonom a vállam.

– Oké. Ha egészen pontosan akarok fogalmazni, ez a nagyszüleim háza. De a lényeg akkor is az, hogy azonnal el kell tűnnöd innen. Ha szép csendben elhúzod a csíkot, megígérem, hogy nem szólok a dologról senkinek.

– A ház az enyém – jelenti ki határozottan. – Legalábbis az elkövetkező két hétre. Kibéreltem.

– Ki…ki… kibérelted? – nyögdécselek, állam a padlón landol.

– Mit vagy úgy oda? A ház kiadó volt, én kifizettem a bérleti díjat, most meg itt vagyok.

– Akkor ez azt jelenti, hogy nem vagy betörő? – kérdem, egy hároméves értelmi szintjén.

– Betörő? – ismétli elképedten, és most először látok egy vigyort kiülni az arcára. Egy túlságosan is csábos, magával ragadó vigyort. – Szóval ezért a vörösboros hadművelet – biccent az üveg felé, amit én erre leforrázva teszek le a pultra.

A halántékomat masszírozom, érzem, hogy közeleg a fejfájás, a nyugodt, lazítós estém reménye pedig egyre inkább kezd köddé válni.

– Azt hittem… azt gondoltam, hogy üres a ház. Nem mondták, hogy valaki kivette. Ebben az évszakban nem nagyon jönnek turisták – sandítok rá szemrehányón.

Megvonja a vállát.

– Nem vagyok turista.

Akkor meg mi vagy? – kérdezném legszívesebben, de visszafogom magam.

Minél odaadóbban vizsgálom a sötéthajú, fura idegent, annál kevésbé tudom besorolni. Ismét elönt a gyanú, hogy mi van, ha csak blöfföl, és miután elaltatta a gyanúmat, letámad? Bár nem tűnik betörőnek, még akkor sem, ha most, hogy ismét közelebb jött egy lépéssel, felfedezek egy tetoválást a bicepszén, egyet a nyakán, a szemöldöke széle pedig piercinggel van átfúrva. Van benne valami sötét és sejtelmes, de nem egy tolvaj ugrik be róla.

– Kitől bérelted ki a házat? – kérdem hirtelen ötlettől indíttatva.

A homlokát ráncolja, mint aki erősen gondolkodik, aztán a borostás állát vakargatva megszólal:

– Valami furcsa nevű idős nővel beszéltem telefonon. Vivien, ha jól emlékszem, a vezetékneve meg... fogalmam sincs, de B-vel kezdődik.

Basszus! Ez csak is a nagyanyám magyar neve lehet, amit itt képtelenek kimondani, pedig annyira nem is bonyolult. Budai. Fájdalmasan összehúzom a szemem, arcom a plafon felé emelem. Hogy tehette ezt velem a nagyi, amikor pontosan tudta, milyen állapotban jöttem haza Kairóból, és hogy mennyire kétségbeesetten szükségem van egy kis nyugalomra? Miért nem mondta, hogy kiadta a házat? Talán elfelejtette? Végtére is elmúlt nyolcvanöt, ennyi szenilitás már belefér ebben a korban. Elveszetten felsóhajtok, mert vészesen fogy a remény, hogy megszabaduljak a rejtélyes idegentől. De azért ennyire könnyen nem adom fel, anélkül, hogy le ne csekkolnám a sztoriját. Automatikusan a zsebemhez nyúlok, hogy elővegyem a mobilomat, ami persze nincs ott. A táskám mélyére dobtam még az autószerelő műhelyben, hogy majd Londonba érve megjavíttatom. A férfi felhúzott szemöldökkel, várakozón néz rám, és már kezdem zavarban érezni magam a vizsgáló tekintete előtt. Mit bámul így? Tudom, hogy nem vagyok a legjobb formámban, de nem is számítottam tetovált, szexi látogatóra az este folyamán. Mert bármennyire is idegesítő, hogy a feje tetejére állította a terveimet, tény, hogy a fickó veszettül vonzó. Pláne mióta kiderült, hogy mosolyogni is képes.

Jó nagyot kerülve a nappaliban, odaoldalazok a fal melletti komódhoz, amin a vezetékes telefon áll. Ügyelek rá, hogy kellő távolság maradjon kettőnk között, és amíg a telefon után nyúlok, fél szemmel azért őt figyelem.

– Fel kell hívnom valakit – magyarázom, és leemelem a kagylót.

Félrebiccenti a fejét, és csodálkozva kérdezi:

– Azon?

Megvakarom a homlokomat. Tényleg ennyire rendkívüli, ha valaki vezetékes telefont használ a huszonegyedik században?

– Az van, hogy… a mobilom eltört, amikor… á, hosszú történet – legyintek, és inkább elkezdem beütni nagyanyám számát.

Egyik lábamról a másikra állok, miközben úgy mustráljuk egymást, mint két ugrásra kész tigris. A helyzet állati kínos, és épp azon vagyok, hogy megszakítom a vonalat, és inkább anyámat hívom, amikor a nagymamám végre felveszi.

– Szia, nagyi. Én vagyok.

– Lilykém, úgy örülök, hogy hallom a hangodat. Hogy vagy? Szerencsésen megérkeztél? – csicsergi jókedvűen.

– Jól vagyok, de azért van egy kis gond – lehalkítom a hangom, bár tisztában vagyok vele, hogy Mr. Katonai Bakancs valószínűleg még így is hall minden szót. – Valaki van a házban. Egy vendég – suttogom, és vetek rá egy oldalsó pillantást.

Nagyanyám néhány másodperces szünet után a lehető legártatlanabb hangján válaszol:

– Hoppá.

Hoppá?

– Ezt meg hogy érted?

– Jaj, szívem, rettenetesen sajnálom, csak nem megint összekuszáltam valamit? Olyan az agyam, mint a szita. Az én koromban az ember már örülhet neki, ha nem felejti el a saját vezetéknevét – magyarázza, de furcsállom a dolgot, mert amikor legutoljára találkoztunk a múlt héten, egyáltalán nem keltette egy szenilis öregasszony benyomását. – El sem hinnéd, hogy Mary nénéd is, tudod, a szomszédból, akinek a vörös macskája van. Na szóval, tegnap amikor…

– Nagyi, most tényleg nem alkalmas az idő – szakítom félbe türelmetlenül, mielőtt rám zúdítja a fél szomszédság nyűgét és baját.

– Már megint elkalandozom. Ne haragudj, vén nagyanyádra. Szóval miért is hívtál?

Lassan kifújom a levegőt, minden erőmmel azon vagyok, hogy ne uralkodjon el rajtam a hisztéria.

– Az a baj, nagyi, hogy van valaki a greenhaveni házban. Nem vagyok egyedül, érted?

– A mindenségit, micsoda kalamajka. Meglehet, hogy összekevertem a dátumokat.

− Meglehet? – szűröm a fogaim között.

− Nem csodálkoznék rajta, mert az utóbbi időben egyre feledékenyebb vagyok.

– Megmondta a nevét? – suttogom, és még a tenyeremet is a szám elé teszem takarásképp.

– Kicsoda?

Egy hajszál választ el tőle, hogy felsikítsak.

– Hát a fickó, aki kivette a házat.

– Ó, értem. Várj csak, hadd gondolkodjam! Hogy is volt… Jack, Jackson vagy valami hasonló, nem emlékszem pontosan, de ha mindenképp tudni szeretnéd, utána nézhetek a banki papírok között. Biztos van nyoma az átutalásoknál.

– Hagyd csak, nem fontos – nyögöm letörten. – Szóval akkor fizetett is?

– Egy összegben, előre, drágám.

Remek. Megfordulok, és homlokomat a falhoz ütöm egy párszor, míg a nagyi arról csacsog, mennyire restelli, és reméli, hogy nem haragszom rá.

– A fiatalember egyébként nagyon szimpatikusnak tűnt a telefonban – csiripeli –, remélem, nem okoztam nagy bajt, és találtok megoldást. Te olyan talpraesett kislány vagy.

Imádom a nagyimat, komolyan, de jelen pillanatban legszívesebben… ahh. Mielőtt kicsúszik valami a számon, amit később biztosan megbánnék, inkább gyorsan elbúcsúzom tőle, és biztosítom, hogy elrendezem a dolgot valahogy. Az igazság azonban az, hogy halvány gőzöm sincs róla, mit csináljak. A telefonkagylót zsibbadtan magam mellé eresztem, de még nem tudok visszafordulni. A hátam közepén érzem az idegen metsző tekintetét, de nem vagyok kész rá, hogy szembenézzek vele, és elismerjem a vereségemet. Mikor már egy ideje támasztom a falat a homlokommal, végül ő szólal meg a hátam mögött:

– És?

A falat bámulva halkan megkérdezem tőle:

– Mi a neved?

Válaszként valamiféle torokhang érkezik, mintha felröhögött volna. Lassan megfordulok és ránézek, ő visszabámul, a karjait széttárja maga mellett. Most mi van? Azt hiszi gondolatolvasó vagyok?

– Most csak szívatsz, ugye? – kérdi, a fejét szexin félrebiccentve.

– Miért tenném? Feltettem egy egyszerű kérdést, nem hinném, hogy túlzottan nehéz lenne válaszolni rá.

Néhány másodperc után szólal csak meg, fura kérdő hangsúllyal:

– Jax, Jack…son.

Beszívok egy hosszú, mély levegőt, és kelletlenül mondom ki a szavakat:

– A ház a tiéd. Két hétre legalábbis.

A pimasz csirkefogónak egy olyan győzedelmesen komisz vigyor terül szét a képén, amitől megroggyan a térdem. Az érzés futótűzként terjed szét a tagjaimban, bizsergést hagyva maga után a hasam környékén. Ez a férfi veszélyes. A lehengerlő vigyorral az arcán sokkal veszélyesebb, mint amikor még betörőnek hittem. A mosolya lenyűgöző, szinte vonzza a kezemet, hogy megérintsem. Azon kapom magam, hogy olyasmin fantáziálok, milyen érzés lehet végigfuttatni az ujjaimat az ajkán, és vajon mennyire lenne érdes a borostája a bőrömön. Meglep ez a szinte semmiből előbukkanó lehengerlő erotikus hatás, ami felém árad belőle. Óvatosnak kell lennem. Állatira ciki ez az egész, és most már minél előbb szabadulnék a kínos helyzetből. A szám szélét rágcsálva mormolom:

– Sajnálom az előbbit. Fogalmam sem volt, hogy a ház ki lett adva. A nagyim alaposan megkavarta a dolgokat.

– Ha nincs mobilod, akkor hogy hívtad a rendőrséget az előbb? – kérdi a karját fölényeskedőn összefonva maga előtt, teljesen figyelmen kívül hagyja a bocsánatkérésemet.

Fasza. Úgy látszik a megaláztatás lejtőjén mindig van lejjebb. Közben rájövök, hogy továbbra is a telefonkagylót markolom, mint valami idióta. Visszaillesztem a helyére, és kelletlenül nyögöm ki a választ:

– Nem hívtam őket. Azt csak úgy mondtam, hogy megszabaduljak tőled.

Hitetlenkedve néz rám, majd kibámul a teraszajtón a tengerre, csak hogy utána még nagyobb kétkedéssel bámuljon bele ismét a képembe.

– Te akartál megszabadulni tőlem? – kérdi.

Ez a férfi nyilván ellenállhatatlannak tartja magát, és nincs visszautasításhoz szokva. Tagadhatatlanul attraktív, van benne valami, ami vonzza a szemet és a kezet, és egyáltalán… nagyon dögös a borús, sejtelmes megjelenésével, de ettől még nem kéne úgy elszállnia önmagától. Még jó, hogy a bánatba kívánom, amikor miatta hullik darabjaira a tervem a nyugalmas pihenésről. Viszont nem akarok bunkó lenni, hisz végül is ő sem tehet a kialakult helyzetről. Fizetett a házért, joga van használni.

– A helyzet az, hogy fogalmam sincs, mit csináljak – vakarom meg a homlokom tanácstalanul, és elindulok a konyha felé. Kiveszek egy poharat, vizet töltök magamnak, majd leverten a pultnak támaszkodom. – Azt terveztem, hogy eltöltök egy kis időt a házban, és nem igazán készültem B tervvel. Van egy panzió a városban, úgy két kilométerre innen, bár fogalmam sincs, hogy nyitva vannak-e a főszezon előtt – dünnyögők magam elé, aztán belém hasít a fájdalmas felismerés, hogy még autóm sincs. Titkon abban reménykedem, hogy a fickó lovagiasan felajánlja, hogy elmegy a panzióba, kivesz magának egy szobát, és lemond a házról, de erre nem sok az esély. Miért is tenné, hisz fizetett azért, hogy itt legyen. Alaposan benne vagyok. Aztán hirtelen beugrik a nagy köteg pénz, ami még most is itt lapul a zsebemben. Mi lenne, ha felajánlanám neki, hogy kifizetek számára pár éjszakát a panzióban, ha hajlandó odamenni? Vészhelyzet van, muszáj megpróbálnom. Laposan sandítok rá, próbálom felmérni a lehetőségeimet. Nem is értem, mi a fenét keres egy férfi az ő korában egy ilyen helyen, mint Greenhaven. Pláne ebben a szezonban. Zéró szórakozási lehetőség, az éttermek közül is csak néhány van nyitva. Ide inkább családok szoktak jönni, kisgyerekekkel a nyugis strand miatt, esetleg nyugdíjasok. Mi a fenével akarja eltölteni az idejét? – morfondírozok magamban, míg egymást fürkésszük, aztán rájövök, hogy ő is ugyanezt gondolhatja rólam, hiszen kábé egyidősek lehetünk.

– Esetleg – kezdem óvatosan, hízelgő hangon – kifizetnék neked pár éjszakát a panzióban, ha úgy döntesz, mégis inkább átköltöznél. – A fickó először hitetlenkedve mereszti rám a szemeit, aztán válasz helyett csak felhorkant és leveti magát a szófára. Lazán felteszi a lábát a dohányzóasztalra, karját két oldalt kitárja a támlán, és úgy teszi kényelembe magát, mintha otthon lenne. Nem kelt olyan benyomást, mint akinek sietős elhagynia a házat.

– Egy hetet? – ajánlom óvatosan, mire nyíltan vigyorogni kezd. Nyilván remekül szórakozik rajtam és a nyomoromon, én meg egyre jobban elkeseredem. – Reggelivel az árban? – kockáztatom meg utolsó lehetőségként, de abból, ahogy a jókedv egyre inkább szétterjed a pimaszul jóképű arcán, megértem, hogy nem vesz komolyan.

– Szóba sem jöhet – rombolja le végül a reményeimet egy magabiztos mondattal.

Csüggedten kifújok, és beletúrok a hajamba. Nincs más megoldás, nekem kell elmennem, és szobáért kuncsorogni a panzióban. Már ha egyáltalán nyitva van.

– Oké – adom meg magam, még a kezem is felemelem. – Akkor majd én elgyalogolok odáig.

– Mi van a kocsiddal? – kérdi, és már nem csak a szája mosolyog, de a hangjából is kiérződik, hogy kiválóan szórakozik a bajomon. Seggfej – fogalmazódik meg bennem, de lenyelem a véleményem. Vonakodva felelek:

− A szerelőnél van.

A szemöldöke a homlokáig szalad, és a hangjából árad a szarkazmus.

– Se kocsi, se telefon?

Tényleg elég szánalmasan hangzik, de ez a nyomorult helyzet.

– Valami vadbarom belerohant a benzinkúton, és leszakította a lökhárítót, aztán meg szó nélkül lelépett. Egy hétbe telik, mire megjavítják, addig el sem hagyhatom a házat.

Ekkor beugrik, hogy a garázsban kell lennie egy kerékpárnak. Nem mintha túlzottan feldobna a gondolat, hogy a félhomályban biciklizgessek a panzióig, ahelyett, hogy a pohár borommal és a könyvemmel lustálkodjak a szófán, de mégis jobb, mintha gyalogolnom kéne. Őszintén remélem, hogy megvan még az öreg bicikli, bár ahogy végiggondolom a mai napomat, egyáltalán nem csodálkoznék rajta, ha nem így lenne.

– Kell lennie egy biciklinek a garázsban – mormolom az orrom alatt, inkább csak magamnak, mint a felfújt hólyagnak a szófán.

Még egy röpke pillantást vetek rá, de az előbbi magabiztos vigyornak nyoma sincs az arcán. Fal fehér, a szemei kigúvadnak, és a laza testtartás is a múlté. Felugrik, és egy bizonytalan lépést tesz felém. El nem tudom képzelni mi okozhatta a hirtelen hangulatváltozást, de nem is akarok foglalkozni vele, menekülhetnékem van. El kell tűnnöm innen minél gyorsabban. Elindulok az ajtó felé, és amikor kezem már a kilincsen van, utánam kiált:

– Várj!

Eszembe’ sincs várni, menet közben visszakiáltok:

– Még visszajövök a cuccomért – és már kint is vagyok a verandán.

Néhány lépéssel elérem a fehérre festett garázsajtót, megragadom a kilincset, és felfelé billentem. Ez még nem az újfajta, elektromos ajtó, nehéz, mint a kő, és beletelik némi időbe, mire teljesen felcsúszik. Míg várok, erősen fohászkodom magamban, hogy meglegyen még a régi, női vázas bringa, mert rohadtul nem vágyom a sötétben a két kilométeres gyalogtúrára. De mikor az ajtó végre kikerül a látóteremből, hátratántorodom a látványtól. Meghűl a vér az ereimben, levegőt venni sem vagyok képes. Káprázik a szemem, beszippantott valami hülye időkapu, vagy tényleg egy kék színű Porsche parkol a nagyszüleim garázsában? Ez már több mint hátborzongató.

A szívem vadul kalapál, ahogy óvatosan megkerülöm a verdát, és görcse szorult gyomorral hajolok közel a lökhárítójához. A számhoz kapom a kezem a lehorzsolt lakkozás láttán. Semmi kétség, a kék fényezésen tisztán látni az ezüstöt, ami az Escortról került rá. Nyelek néhányat, és nekitámaszkodom a falnak. Már azt hittem, elértem az abszolút mélypontot, és a nap már nem lehet rémesebb, de ezek szerint mindig van lejjebb. Szent isten, hogy a jó büdös francba kerül ide ez a kocsi? – teszem fel magamban a teljesen felesleges kérdést, hisz a magyarázat pofon egyszerű. A kocsi a házamat bitorló, szexi és pofátlan idegenhez tartozik. Ugyanaz a bunkó, aki már a vasúti átjárónál is kis híján belém jött, a benzinkútnál meg összezúzta a kocsim elejét, hogy utána szó nélkül lelépjen, mint egy tahó vandál. Létezik ekkora véletlen, vagy lehet, hogy helyes volt a legelső megérzésem, és a pasi egy beteg, kéjgyilkos? Talán végig engem követett? – morfondírozok magamban, de az ötlet eléggé valószínűtlennek tűnik, tekintve, hogy a sztorija stimmel, amit a házbérlésről adott elő. Össze vagyok zavarodva, és izzik bennem a düh. Dúlva-fúlva hagyom el a garázst, átvágtatok a füves részen, és fújtatva lépek be a házba. Úgy csapom be magam mögött az ajtót, hogy egy kis vakolat is lehullik a plafonról, és a nappali felé csörtetek. Már egy csepp félelem sincs bennem, a felháborodás mindent felülír. Amint szembenézek vele, minden világos, meg sem kell kérdeznem a részleteket. A teraszajtó előtt áll, arca feszült, tele aggodalommal és bizonytalansággal. Nyoma sincs az előbbi kaján vigyornak, ahogy a szerencsétlenkedésemen szórakozott. Megindulok felé, de ahogy elhaladok a konyhapult mellett, megint eszembe jut a kéjgyilkosos teória, meg az, hogy a férfi nem éppen az én súlycsoportom. Ha dulakodásra kerülne sor, semmi esélyem ellene. Tekintetem a borosüvegre esik, de aztán inkább becsusszanok a konyhapult mögé, és előhúzok a fiókból egy kenyérszeletelő kést, tekintetem közben végig rajta tartom. Elég drámai látványt nyújthatok, de fő az óvatosság. Hitetlenkedve mered rám, ahogy magam elé tartom a kést, inkább tűnik megdöbbentnek, mint riadtnak.

– Mondd, hogy nem te vagy az a faszkalap, aki összetörte a kocsimat a benzinkútnál, aztán meg szemétláda módon lelépett.

Leesett állal, összeszűkült szemmel bámul. Úgy tűnik, mégis csak jó ötlet volt magamhoz venni a szúrószerszámot, mert szemmel láthatóan az érzékeny lelkébe gázoltam.

– Minek nevezel te engem? – kérdi félrebiccentett fejjel, mint aki nem hisz a fülének.

– Ez most komoly? Már a vasúti átjárónál is majdnem belém jöttél, azt hiszed nem ismertem fel a kocsit? Azok után pedig, amit a benzinkútnál alakítottál, a faszkalap a legárnyaltabb kifejezés, ami eszembe jut.

Pár másodpercig szuggeráljuk egymást, aztán ő adja fel először. A tarkóját masszírozza és nagyokat fúj, mint aki önmagával küzd belülről. Idegesen kezd járkálni fel s alá a nappaliban, végül megtorpan, és felém fordul, mint aki elhatározásra jutott.

– Picsába! Elszoktam a sebváltós kocsiktól.

Hitetlenkedve széttárom a kezem. Hogy jön ez ide?

– És akkor mi van?

Beletúr a hajába, és megviselt hangon folytatja:

– Sajnálom. Bepánikoltam.

Oké. Ezt most egy kicsit emésztgetnem kell. Bepánikolt. Mitől? Talán piásan vezetett?

Tenyérrel az asztalra támaszkodik, feje csüggedten lóg a kezei között, sötét tincsei az arcába tapadnak. Eléggé szánni való látvány. Miután már egy ideje nem jön több magyarázat tőle, én szólalok meg:

– Részegen vezettél?

Kicsit megemeli a fejét, és bizonytalanul rám néz.

– Részegen? Alig volt bennem valami.

Alig? Ez meg milyen válasz? – forgatom a szemem magamban.

– Abból kiindulva, ahogy átrongyoltál a vonatsínen piros jelzésnél…

– Bassza meg! Dühös voltam, és siettem – vág közbe zaklatottan. – Véletlen volt, ami a benzinkútnál történt. Kiszálltam, hogy megnézzem a kárt, de emberek jöttek – nyel egy nagyot, és úgy bámul rám, mintha ezzel minden meg lenne magyarázva. Felvonom a vállam, jelezve, hogy nem igazán tudom követni az eszmefuttatását. – Az emberek… kérdezgetni kezdtek – túr bele a hajába feldúltan, és a teraszajtóhoz lép. Meredten bámul ki a tengerre. – El kellet húznom onnan, minél gyorsabban.

Pszichooo! – mormolom magam elé. Ennek fix, hogy valami tömegfóbiája van, fél az emberektől, vagy bujkál valami elől. Sóhajtva megvakarom sajgó homlokom, ez az egész ügy egyre komplikáltabb lesz. Akármi baja is van azonban, bármi miatt volt annyira sietős neki, hitvány módon intézte el az ügyet, és ragaszkodom hozzá, hogy ezt belássa. És igen, azt akarom, hogy megbánást mutasson.

– Szóval sietős volt a dolgod, ezért egyszerűen elhúztad a csíkot.

– Azért ne drámázd túl! Hagytam ott pénzt a javításra. Vagy talán nem elég? Több kell? – kérdi, és a zsebét kezdi tapogatni, mintha kész lenne rá, hogy azonnal kitegye elém a bankjegyeket.

Ez beteszi nálam a kaput, és az éppen csak éledező szimpátiám azonnal eloszlik a felháborodás ködében. Mégis mit gondol ez magáról? A pénz nem helyettesíti az alapvető emberséget, sem pedig a tisztelettudást. A kés csattanva landol a konyhapulton, ahogy dühösen odavágom, és csípőre tett kézzel, felháborodottan lépek felé:

– Hogy lehetsz ekkora tapló? Azt gondolod, hogy pénzzel mindent el lehet intézni?

Csodálkozva mered rám, aztán megvonja a vállát, és gondterhelten megint a borostáját kezdi kaparászni.

– A legtöbb dolgot el lehet – feleli.

– A bunkóság alól az sem ment fel senkit, ha pénze van. Bajt okoztál, összetörted a kocsimat, és itt most nem csupán az anyagiakról van szó – dühöngök, előrántom a zsebemből a köteg ötvenfontost, és az asztalra dobom. Tudom, elég teátrális húzás, de ez most szívből jön. – Meg kellett volna várnod, míg visszajövök, elnézést kérni és megkérdezni, hogy segíthetsz-e valamiben. Meg kellett volna bizonyosodnod róla, hogy boldogulok-e, hogy rendben vagyok-e, mielőtt magamra hagysz – kiabálom egyenesen bele az arcába, de a végére cserben hagy a hangom, és kimerülten lerogyok a szófa szélére.

A fickó döbbenten bámul rám, látszik rajta, hogy alaposan gyomron találta a kitörésem. Néhány pillanatig meredten bámuljuk egymást, aztán szégyenemben a tenyerembe temetem az arcom. Szent ég, mit művelek! Tiszta hülyét csinálok magamból a tetkós fazon előtt, holt biztos, hogy hisztis dívának néz. Ha jobban átgondolom, elég nyilvánvaló, hogy valójában nem ő a frusztrált monológom kiváltó oka, hanem sokkal mélyebbről táplálkozik az indulatom. Jim az, akiben csalódtam, és az elcseszett négyévnyi kapcsolatom miatti feszültségemet zúdítottam az ismeretlen nyakába az imént. Zihálva próbálok erőt venni magamon, és lenyugodni, de felnézni nem merek rá. Míg azon morfondírozom, milyen jó lenne most egyszerűen láthatatlanná válni, érdes hang üti meg a fülemet.

– Igazad van, ócskán viselkedtem. Nem lett volna szabad eltűnnöm egyetlen szó nélkül. Sajnálom.

Óvatosan kikukucskálok az ujjaim közül, és látom, hogy kezeit a tarkója mögött összefogva áll, és leverten engem bámul. Őszintének hangzik a bocsánatkérés, és érzem, hogy nekem is mondanom kéne valamit.

– Én… én is sajnálom az előbbit – nyögöm, és csüggedten hanyatt dőlök a szófán. – Elég szar napom volt, mondhatni, életem legszarabb két hete van mögöttem. Kicsit kiborultam – teszem még hozzá, remélve, hogy ezzel magyarázatot adtam az előbbi kitörésemre.

– Kicsit? – kérdi felvont szemöldökkel, és a konyhakés felé biccent.

Kínomban felröhögök.

– Eléggé. Ez persze nem változtat azon, hogy szemétül viselkedtél – teszem hozzá, nehogy azt higgye, ennyivel el van intézve a dolog.

Védekezőn felemeli a kezét, és látom, ahogy vizsgálja az üres helyet a szófán mellettem, de aztán nagy bölcsen mégis a fotel mellett dönt, és ledobja magát. Állatira itt lenne az ideje, hogy összekapjam magam, és végre elinduljak abba az átkozott panzióba, de nehéz rávenni magam, hogy kitoljam a seggem az ajtón. Ekkor esik le, hogy a kocsi a garázsban teljesen kitörölt a gondolataimból minden egyebet. Meg se néztem, hogy ott van-e az a nyomorult bicikli. Fájdalmasan felnyögök.

– Tehetek valamit? – kérdi a vonzó idegen, nekem meg a szám is tátva marad, ahogy figyelem az öntudatlan mozdulatot, amivel jobb keze a bal bicepszét markolássza.

A fekete póló rásimul a mellkasára, és láttatni engedi a feszesen domborodó izmokat alatta. Vészesen attraktív, én meg túl fáradt és elkeseredett vagyok ahhoz, hogy összeszedetten válaszoljak az első, normálisnak nevezhető kérdésére, amit feltett, mióta találkoztunk. Legszívesebben azt felelném: „Megtennéd, hogy szorosan magadhoz ölelsz, hogy egy kis időre elfelejtsem, milyen fos az életem jelen pillanatban?” De ez persze szóba sem jöhet. Egyébként sem értem miért van ekkora hatással rám, hisz az a férfitípus, akit képvisel – borongós, sötét, tetovált, piercinges pasi – tulajdonképpen nem az én zsánerem. Meg kellene kérnem, hogy pakolja össze a cuccait, és húzzon el a házamból, de legalábbis ne nézzen így, azokkal a szomorú és gyönyörű barna szemeivel, de nem vagyok rá képes. Egy örökkévalóságnak tűnő hallgatás után, gyakorlatilag egyszerre szólalunk meg:

– Mennem kell.

– Maradj éjszakára!

Meglepetten bámulok rá.

– Tessék?

– Hagyd a francba azt a panziót! Elég nagy a ház kettőnknek is, és láttam, hogy fent két hálószoba van. Maradj, ha már így alakult, aztán holnap majd kitaláljuk, hogy mi legyen.

Ez egy nagyon, de nagyon szar ötlet, és nekem nagyon, de nagyon határozottan vissza kell utasítanom most rögtön. Ha segíteni akar, miért nem ajánlja fel inkább, hogy elvisz a flancos sportkocsijával a panzióig? Igen, meg kéne kérnem, hogy vigyen el, de nem jönnek a szavak. A szívem hevesen ver, valószínűleg épp most követek el egy hatalmas hibát. Hiszen nem is ismerem, mi van, ha visszaél a helyzettel? Hogy fogok védekezni, ha erőszakoskodni próbál? A szám szélét harapdálva fixírozom az arcát azt remélve, hogy választ találok a kérdéseimre, de ott csak a sajátoméhoz hasonló zavart és bizonytalanságot látok. Egyre gyengül bennem az ellenállás, végül is csak egy éjszakáról van szó, nem a világ vége. Holnap kipihent aggyal majd átgondolom, mit csináljak. Felsóhajtok, és az összes, körültekintően felsorakoztatott józan érvemet a kukába dobva megeresztek egy kesernyés mosolyt:

– Nem hiszem, hogy túl sok választásom van.

– Nagyon hízelgő – válaszolja, elhúzva a száját.

Úgy tűnik, ismét sikerült belegázolnom a macsó lelkivilágába.

– Úgy értem, maradnék, ha nincs ellenedre – mondom békülékenyebben, mire ő elereszt egy megkönnyebbült sóhajt, és ismét megjelenik az a bugyiszaggatóan csábos mosoly az arcán.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondja, kezét a tarkójára teszi, és lazán felrakja a lábát a dohányzóasztalra.

Bambán nézem a fekete bakancsos lábat, majd tekintetem felkúszik hosszú lábán az ölébe, és tovább a fekete pólója alól elővillanó hasához. A torkom száraz, mint a sivatag homokja. Elkapom róla a tekintetem, és a konyhapult felé fordulok, ahol a Syrah még mindig bevetésre várakozik. Piszkosul szükségem van egy italra.

Most, hogy tisztáztuk, maradok és megosztjuk a házat – legalábbis egy éjszakára – kínos csend áll be közénk. Egyikünk sem tudja hogyan tovább, ezért úgy döntök, a legjobb, ha mielőbb felcuccolok a hálóba, még azelőtt, hogy nekiállnék az üveg bornak. Nem szokásom a mértéktelen piálás, de egy ilyen nappal a hátam mögött, mint a mai, egész lényem könyörög a lazulásért. Gyanítom, hogy ehhez egy pohár vörösbor nem lesz elég.

Felmarkolom a bejáratnál hagyott válltáskámat és a bőröndöt, majd megindulok velük a lépcső felé. A szemem sarkából látom, hogy ő is felkelt a szófáról, a testtartása bizonytalanságról árulkodik. Most meg mi van? Remélem nem gondolta meg magát, mert engem már traktorral sem lehet ma este kivontatni ebből a házból. Alig lépek egyet a lépcsőn, máris hallom rekedtes, tétova hangját a hátam mögül.

– Öö… felvigyem a cuccodat?

Visszafordulok, és röviden mérlegelem, hogy mit válaszoljak. Nem úgy néz ki, mint egy úriember, aki gyakran cipeli fel nők csomagját az emeletre, és nem az izmok hiánya miatt kelti bennem ezt a benyomást. Azon a vonalon határozottan nincs hiba nála. Én is szeretem, ha egy férfi udvariasan bánik velem, de most úgy érzem, nem engedhetem meg magamnak, hogy törékeny virágszálként mutatkozzam. Vad idegenek vagyunk, de mégis egymástól pár méterre fogjuk tölteni az éjszakát. Sokkal hasznosabb, ha magabiztos, független nő benyomását keltem benne, ezért felemelt állal válaszolok:

– Kösz, de nem szükséges. Boldogulok magam is – felelem, de a mondat keserű utóízt hagy a számban.

2. FEJEZET

Jackson

Teljesen elment a maradék józan eszem. Mi a frász ütött belém, hogy nem hagytam elmenni? Egyszerűen csendben kellett volna maradnom, és a probléma meg lenne oldva. A csaj lelép abba a panzióba, én meg maradok szépen a seggemen, és csinálom, amiért ide jöttem. Szemem a konyhapulton álló borosüvegre tapad, mágnesként vonzza a tekintetemet. Magamban káromkodom egy sort, és gyorsan elfordítom a fejem. Ez az egész szarság rohadtul nem úgy alakul, ahogy terveztem. A teraszajtóhoz lépek, és tanácstalanul bámulok bele a kinti homályba. A vízpart már nem látszik, ahhoz túl sötét van, de ha kicsit félretolom az ajtót, elmosódva hallom a sziklákhoz csapódó hullámok morajlását. Ez az, amiért ide menekültem; magány, csend, nyugalom. Pontosan tudtam, amint kiléptem az elvonó klinika ajtaján, ha most nem szállok ki a mókuskerékből egy időre, később már nem lesz erőm hozzá, hogy megtegyem. A legutolsó, amire szükségem van, az egy zűrös csaj, aki késsel fenyeget, na meg a pia – vetek még egy aggodalmas pillantást a konyha felé, és nyelek egy nagyot. Kurva élet! Mi a bánatért nem hagytam elmenni? Mi van, ha mégis kamuzik, és George embere? Senkinek, de komolyan, az ég adta világon senkinek nem árultam el, hogy mit tervezek, akkor meg, hogy a picsába szagolhatta volna ki? Meg egyébként is, miért pont egy ilyen csajt küldött volna utánam? Ennek nincs semmi értelme. Nagyobb az esélye annak, hogy egy fanatikus groupie, aki felismert a reptéren, és idáig követett. Bár ez sem túl valószínű – sóhajtok és a lábam akaratom ellenére visz a konyhapult felé. A jó életbe, majdnem felszabdalt a konyhakéssel úgy be volt szarva, ráadásul teljesen az én saram, hogy leamortizáltam a verdáját. Kész lett volna pénzt fizetni azért, hogy húzzam el a csíkot. Azt mondta, állja a panzió költségeit, csak tűnjek el. Hát, baszki, ilyen se történt velem az utóbbi időben. Hogy egy nő fizetni is kész legyen, csak hogy ne lássa a képemet. Vagy ekkora színész lenne? Mert ha mégis ismer, és csak megjátszotta az előbbit, esküszöm, felterjesztem a legjobb női mellékszereplőnek járó Oscarra, mert kurvára meggyőző volt. Hagynom kellett volna elmenni – rágódom magamban, megállok a pult előtt, és kiszáradt torokkal fixálom a vörösbort. El kéne hajtanom a picsába az üvegével együtt, vagy nekem kéne lelépnem most rögtön. Végül is igaza van, szemét módra viselkedtem a benzinkútnál, összetörtem a kocsiját, és szó nélkül eltűntem. Úgy tűnik ez a csaj tényleg nem ismer engem, ami valami flúgos módon, de kurvára tetszik. Viszont nagyon nincs szükségem bonyodalomra, szóval a legtisztább lenne, ha egyikünk lelépne. De mégis hova mennék? Nem csekkolhatok be csak úgy egy hotelbe. A sajtó egy órán belül a nyakamon lihegne, és akkor nem volt semmi értelme az egész macerának a szökéssel. George úgyis kicsinál, ha rám talál, de nem akarok most ezen rugózni, muszáj egy kis időt nyernem. Kell egy pár nap vagy hét a radar alatt, a lényeg, hogy ne ismerjen fel senki. Mélyet sóhajtok, ujjam közben felkúszik az üveg hideg falán, és egyesével végigköveti a betűket a címkén. S-Y-R-A-H. Torkom összeszorul, fejem félre fordítom, és fáradtan szétnézek megint a házban. A falon lógó réz sütőformák láttán önkéntelen mosolyra húzódik a szám. Minden tök egyszerű, semmi flanc, semmi rongyrázás, a tökéletes vidéki idill, és talán épp ezért tetszik annyira. Sürgősen szükségem volt egy kis szünetre, és ezt a helyet, mintha nekem találták volna ki. A part is kihalt, a kutya se jár erre ebben az évszakban. Ez itt a tökéletes menedék, nem mehetek el innen. Neki kell mennie ez nem vitás… de nem ma. Nem baszhatok ki vele azok után, amilyen bunkó voltam. És ha átver? – vacillálok. Nem. A csaj nem látszik veszélyesnek, sem megszállott groupie-nak.

Feszült vagyok, kurvára jól esne most valami, ami lelazít, és egyből beugrik, hogy a kocsiban van még pár doboz sör, amit útközben vettem. Közben eszembe jut a terapeutám szövege is az automatikus viselkedési mintáról, amibe rendszeresen belecsúszok stresszhelyzetben. Szerinte meg kell tanulnom egyéb kevésbé önpusztító módon lereagálni a frusztrációt, másrészt viszont… Hallok egy másik, egy túlságosan is ismerős hangot a fejemben, amelyik kiröhög és azt mondja, hogy ugyan már, a sör szinte nem is számít alkoholnak. A tenyerem izzad, ahogy megragadom az üveg nyakát és arra gondolok, milyen régóta nem ittam már bort. Pedig régebben szerettem a vöröset, de egy ideje már csak a tömény jött szóba. Ekkor hirtelen a falépcső reccsenésére leszek figyelmes az emelet felől, és olyan bűntudattal kapom le a kezem az üvegről, mintha hülye kis kamasz lennék, akit lopáson kaptak a boltban. Elhátrálok a pulttól, a lépcsőre nézek, és feszülten várom, hogy mi lesz. Fel vagyok készülve mindenre, mert az igazság az, hogy sok kerge tyúkkal volt dolgom az utóbbi években. Az se lepne meg, ha a Ford Escortos kis vadmacska anyaszült meztelenül vetné rám magát, de ezt az opciót hamar törlöm is, amikor meglátom a farmerbe bujtatott lábszárát. Némán figyelem, ahogy az edzőcipős láb bizonytalan lépésekkel megindul lefelé. Tök szimpla kék farmernaci van rajta és egy halál egyszerű halvány, márkátlan póló. Nem öltözött át, nem csípte ki magát. A haja rendezetlen copfban, smink nincs rajta egy szál sem, és az egész nő mégis, mégis… vagy talán pont emiatt izgalmas.

Amikor leér a lépcső aljára, megáll és zavartan az ujjait kezdi birizgálni. Látom, hogy szándékosan tartja a biztonságos távolságot kettőnk között, ami megint új és bevallom, izgató tapasztalat. A csajok általában bármilyen baromságra képesek, csak hogy a közelembe férkőzzenek és rám tegyék a kezüket, de ő inkább nagy ívben kerülve megy a konyhához. Ekkor jut eszembe, hogy még a nevét sem tudom, ami tiszta röhej, ha azt nézzük, hogy mennyi mindenen mentünk már át együtt ezen az estén. A fénysorompónál kis híján belerohantam hátulról, a benzinkúton összetörtem a verdáját, a házban betörőnek nézett és borosüveggel aztán meg egy kenyérvágó késsel akart felkoncolni, ráadásul az éjszakát is együtt fogjuk tölteni. Nem úgy együtt, csak egy házban, ettől függetlenül nem zavarnám ki az ágyamból, ha arra kerülne a sor. Nem az a feltűnően szexbomba típus, de helyes lány. Mindene a helyén, semmije sem aránytalanul nagy vagy természetellenesen kicsi, és az az igazság, hogy alaposan elszoktam ennyi hamisítatlan naturalitástól. Míg a laza póló alatt rejlő melleit fixálom, azon filózok, milyen érzés lenne a tenyerembe venni őket. Esküdni mernék rá, hogy természetes, semmi szilikon.

A lány hangja ragad ki a kicseszett erotikus képzelgésemből, és gondolatban jól pofán vágom magam, amiért máris olyasmin jár az agyam, amin kurvára nem kéne. Légy észnél, Jax! Tartsd a kezed magad mellett, a farkadat a gatyádban, és akkor van esély rá, hogy cirkusz nélkül túlélitek mind a ketten ezt az éjszakát – morgok magamban némán.

– Neked is megfelel? – kérdi, és várakozón néz rám.

A szemem a melleiről az arcára vándorol, és zavartan kérdem:

– Mi?

A csaj lekicsinylőn a szemét forgatja, úgy átlát rajtam, mintha üvegből lennék.

– Az emeleti szobák – bök a lépcső felé. – A kétágyasba tettem a cuccomat, és meghagytam neked a duplaágyast, tekintve, hogy mégis te vagy a fizetővendég.

– Ja, oké. Ahogy akarod, nekem mindegy – válaszolom vállat vonva, és próbálok lazának tűnni.

Leülök a kanapéra, tenyeremet összedörzsölöm magam előtt, és lassan kifújom a levegőt. Tök gáz ez az egész. Talán újból bocsánatot kéne kérnem, amiért összetörtem a kocsiját? Igen, az biztos nem ártana, de valahogy nem jönnek a szavak. Nem akarok még nagyobb hülyét csinálni magamból, közben meg rohadtul nem értem, miért érdekel egyáltalán, hogy mit gondol. Oldalra lesek, hogy mit ügyködik a konyhában, és amikor összeakad a tekintetünk, halványan elmosolyodik. Először, mióta találkoztunk, és a francba is, jól áll neki a mosoly. Egyik kezében egy dugóhúzó, a másikban a Syrah, és magyarázkodni kezd.

– Mint korábban már említettem, állatira szar napom van – húzza el a száját. Mivel tisztában vagyok vele, hogy a szar napjához én is javában hozzájárultam, megpróbálok barátságos vigyort erőltetni a képemre, mielőtt folytatja. – A terveim egyik fő alappillére az volt, hogy kibontom ezt az üveg bort itt, és egy regény társaságában az öntudatlanságba iszom magam. Az este viszont nem igazán úgy alakult, ahogy terveztem – itt elhallgat, mint aki elgondolkodik a saját szavain, aztán egyszer csak hátravetett fejjel felröhög. – Pontosan szólva az egész rohadt életem nem úgy alakult, ahogy terveztem – rám néz, lehervad az arcáról a nevetés és megrázza a fejét. – Szóval a lényeg, hogy rohadtul jó esne most egy kis bor. – Bambán bólintok és lesem, ahogy némi ügyetlenkedés után sikerül kihúznia a dugót. Megfordul, kinyitja a konyhaszekrényt, és felnyúl a poharakhoz. Levesz egyet, aztán a mozdulata lelassul. Hezitál, és a nyakamat teszem rá, hogy azon filózik, megkínáljon-e. Mereven bámulom a fejét hátulról, és próbálom beleszuggerálni, hogy ne tegye. Meg ne kérdezd! Kérlek ne! Eszedbe ne jusson!

– Iszol te is egy pohárral? – teszi fel mégis a kérdést.

Lehunyom a szemem és cifrán káromkodom magamban. Ritka szar hipnotizőr lenne belőlem. Lassan kifújom a levegőt, majd kipréselem a választ a fogaim között:

– Kösz, nem.

– Biztos? – kérdi hátrafordulva, felvont szemöldökkel.

Egy hajszál választ el attól, hogy lefejeljem a dohányzóasztalt. Összeszorítom a szám, és megrázom a fejem, mire ő megvonja a vállát és teletölti a saját poharát. Körbeforgatja az italt a pohárban, ahogy a komoly borkóstolók szokták, aztán az orrához emeli, és lehunyt szemmel beleszagol. Nem kéne néznem, de egyszerűen képtelen vagyok elvonni róla a tekintetem. Delejesen vonz, de nem tudom eldönteni, hogy az alkohol vagy pedig a nő látványa az, ami ennyire magához köt. Végül kinyitja a szemét, megvonja a vállát, mint akinek minden mindegy. Lesem, amint beleiszik, és esküszöm, hogy a számban érzem a bor ízét. A nyelvemen bizsereg a Syrah borsos, fűszeres zamata, fantáziámban keveredve a csaj szájának édes ízével. Kortyolni kezd és annak alapján, ahogy eddig bánt a palackkal, azt várnám, hogy óvatosan ízlelgetve megforgatja a szájában, de teljesen más történik. Mintha vizet inna, mohó kortyokban, szünetet sem tartva magába dönti az egészet, aztán a poharat lecsapja a konyhapultra. Az arca grimaszba torzul, pedig ennyire szar nem lehet az a 2013-as Syrah. Megragadja az üveg nyakát, újra tölt magának, engem meg kezd leverni a víz. Ez most vagy nem ivott még életében alkoholt, és itt és most akarja bepótolni, amit elmulasztott, vagy idült alkoholista, és esténként rendszerint leküld egy üveggel. Fogalmam sincs melyik a szarabb opció rám nézve. Emelné újra a poharat, közben rám pillant, és a keze megáll a levegőben. Megnyalja a szája szélét, elbizonytalanodik.

– Ne zavartasd magad – dörmögöm felé, esküszöm, kezd érdekelni, hogy mi lesz ebből.

Feszülten elmosolyodik, aztán sokkal kimértebb mozdulattal, jókislányosan kortyol bele újra a borba. Körbenéz, mint aki nem tudja mitévő legyen, aztán a pohárral a kezében bizonytalanul elindul a kanapé felé. Szeme pásztázza a terepet, azon agyal, leüljön-e vagy inkább húzzon fel az emeletre. Biztosra veszem, ha most akár csak egy halvány szexuális utalást tennék, itt hagyna a búsba, és nem látnám holnap reggelig. Ezt kéne tennem, de a jó életbe, nem vagyok rá képes. Míg ő a lépcső és a szófa között vacillál, a nyelvem önállósítja magát, és hallom a saját hangomat:

– Nem harapok.

A csaj nagy szemeket mereszt rám, szerintem nem hiszi, amit mondok, és igaza van. Rendes lánynak látszik, nem kéne a közelembe jönnie. Hallgatnia kéne arra a halk hangra a fejében, amelyik biztosan azt súgja neki, hogy tartsa távol magát tetkós seggfejtől. Úgy látszik viszont mégsem a józan ész szavát követi, mert igaz, hogy a lehető legtávolabb tőlem, de mégis leül a fotelbe, ahelyett, hogy felmenne az emeletre. Megint kortyol az italból, újra és újra, tekintetünk közben összeakad a pohár üvegén keresztül. Melegem van, a szám kiszáradt, nagyot nyelek és nyelvem végigfut az alsó ajkamon. Remélem, bírja a piát, mert ha nem, és ilyen tempóban dönti magába a bort, fél órán belül hulla részegen fog feküdni a szőnyegen. Végül leteszi maga elé a poharat az asztalra, és elmélázva húzogatni kezdi az ujját a peremén. Szép a keze, hosszú kecses ujjak, rövid körmök, nincs rajta körömlakk sem. Hétköznapi a mozdulata mégis van benne valami rohadtul erotikus, amitől hirtelen szűknek kezdem érezni a gatyámat.

− Egyébként Lilynek hívnak – szólal meg váratlanul.

Szemem elvonom a kezéről, és a szemébe nézek.

– Tessék?

– A nevem. Lily Parker – ismétli olyan hangsúllyal, mintha szellemi fogyatékos lennék. – Eddig még be sem mutatkoztunk – vonja meg a vállát, ismét kortyol.

Kimondom magamban párszor, ízlelgetem a nevét. Lily. Lily. Tökéletesen illik hozzá. Hátradőlök, és még el is vigyorodom, bár nem vagyok biztos benne miért. Valahogy az egész csaj, az arca, a szedett-vedett copfja, a szája íve, a ruhái, a hangja és a neve, úgy stimmel össze, ahogy van. Lassan végignézek rajta, és megállapítom, hogy semmit a világon nem változtatnék meg a külsején. Míg én bámulom, ő összeráncolja a homlokát, és várakozón néz vissza rám. Kissé lassan esik le, de nyilván azt várja, hogy én is bemutatkozzam. Tudom, hogy ez az egyik legalapvetőbb információcsere emberek között, de a jó életbe, vissza sem tudok emlékezni, mikor mutatkoztam be valakinek utoljára. Egyszerűen nem volt szükség rá, hisz mindenki ismer, akivel személyesen találkozom. Idegesen végigszántok a hajamon, nehezemre esik kinyögni bármit is, azt hiszem, túlságosan tetszik a szitu úgy, ahogy most van. Attól tartok, ha kimondom a nevem hangosan, minden megváltozik, méghozzá nem jó irányba. Még mindig nem vagyok biztos benn, hogy ez a Lily csak hülyít vagy halál komolyan nem ismer. Végül megköszörülöm a torkomat, és kinyögöm:

– Jackson.

Úgy érzem, ennyi elég, a vezetéknevemet nem teszem hozzá. Ha ismer, akkor úgyis tudja, ha meg nem… akkor maradjon is így. Mivel még mindig várakozón néz, hozzáteszem:

– A barátaim Jax-nek hívnak.

– A barátaid? – mosolyodik el halványan és felvonja a szemöldökét.

Meg a groupie-k, a banda, a sajtó, a menedzserem és a fél világ, de ezt nem teszem hozzá, inkább némán bólintok.

Furán félrebiccenti a fejét, felső teste ide-oda imbolyog, míg vigyorogva mustrál. Ez már halál biztosan a pia hatása, bármibe lefogadom, hogy kezd spicces lenni a bortól. Az az érzésem, mintha a nevemen gondolkodna, mert még a homlokát is ráncolja, ahogy félhangosan kimondja: Jackson. Kezdek beparázni, hogy valami rémlik neki, és mindjárt rájön, hogy honnan vagyok ismerős. Kezem végighúzom izzadó homlokomon, nem akarom, hogy megtudja ki vagyok, attól csak minden elbaszódna. Újból iszik a borból, aztán felemeli a kezét és felém bök. A mozdulata ingatag és mostanra a hangjából is eltűnt a szigor és a visszafogottság. A csaj máris becsípett, szóval hétszentség, hogy nem gyakorlott piás.

– Te egy tipikus Jackson vagy. Igen – bólogat, és megint felemeli a már üres poharat.

A szája széle lefelé görbül a csalódottságtól, olyan, mint egy gyerek. Aztán a konyhapult felé pillant, és újból felderül az arca, a borosüveg láttán. Feláll, de persze az első lépésnél megszédül. Életemben nem láttam még, hogy valaki ennyire gyorsan betintázzon. Automatikusan mozdulok felé, hogy elkapjam, ha esetleg hanyatt esne, de szerencsére visszanyeri az egyensúlyát, aztán a pultnál nyakon ragadja az üveget, és kuncogva visszanéz rám. Visszabilleg a szófához, és most közelebb ül le hozzám. Nyilván az alkohol lazítja a gátlásait, de fogalmam sincs, hogy örüljek-e ennek, vagy inkább aggódjak. Fel kéne húznom a picsába az emeletre és magamra zárni az ajtót. Ez lenne az egyetlen bölcs lépés ebben a helyzetben, de a bölcsesség és én már jó ideje nem vagyunk spanok. Legalább az egyikünknek józannak kell maradni ma éjszaka, és kurvára úgy tűnik, hogy az én leszek. Nem bajlódik tovább a pohárral, most már egyenesen az üvegből issza a bort. Szólnom kéne neki, hogy hagyja abba? De mi közöm hozzá? Nem vagyok a pasija, azt csinál, amit akar. Arról győzködöm magam, hogy csak azért maradok, mert bunkóság lenne magára hagyni épp most. Azt mondta, az a terve, hogy kiüti magát ma estére, és ha így halad, éjfél előtt teljesítve lesz a misszió. Valakinek vigyázni kell, hogy ne tegyen kárt magában, és szerencsétlenségére közel-távol én vagyok itt az egyetlen.

– Te egy annyira… annyira tipikus pali vagy – kuncogja.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Hát, tudod, az a szívtipró, csajok kedvence sablon.

– Nem értelek – adom a hülyét.

Félrebiccentett fejjel mustrál, mintha festmény lennék fellógatva a falra.

– A sötét haj, tetkók meg ez az egész… tudod, ez a bőrdzsekis izé meg a bakancs – mutogat felém, közben meghúzza az üveget és a fejét kissé előre tolva, vihogva folytatja: – Te biztos egy nagyon, nagyon rosszfiú vagy.

Már végképp nem értek semmit, tiszta zűrzavar ez a nő. Mit ködösít itt nekem, akkor most ismer vagy sem? Elegem van már ebből a szarakodásból, indulatosan rámordulok:

– Idefigyelj, Lily! Nincs kedvem ehhez az idióta játszadozáshoz, oké! Kurvára nem csípem ezt a mellébeszélést. Most akkor komolyan nem tudod ki vagyok, vagy csak szédítesz ezzel a dumával?

Az arca elkomolyodik, már nem vigyorog, hanem hatalmasra tágult szemekkel mered rám.

– Tudnom kéne ki vagy?

Tenyeremet végighúzom az arcomon

– Fogalmam sincs. Csak kérdezem.

– Találkoztunk már valahol? – kérdi ártatlanul.

– Nem. Vagyis nem tudok róla.

Kortyol a borból, aztán amikor visszateszi az üveget az asztalra, úgy néz ki, mint aki hirtelen megvilágosodik.

– Ó, basszus, a francba, sajnálom. Tényleg nem akartam az egodba taposni, de annyira szar vagyok az ilyesmiben. Biztos színész vagy, ugye? – mered rám kényszeredett mosollyal.

– Mi? – nyögöm leesett állal és komolyan nem tudom, hogy sírjak vagy röhögjek.

Lily a copfját kezdi tekergetni az ujja között zavartan, és a mozdulat annyira hamisítatlanul őszinte, hogy ez megmozdít bennem valamit. Bármennyire nem kéne, a testem kívánni kezdi őt. Érzem a bizsergést az ágyékomban, a kicseszett éledő vágyat, és ez rohadtul gáz.

– Az van, hogy egy örökkévalóság óta nem voltam moziban. A szociális életem egy nulla. Zéró, érted? – kezdi magyarázni. – Szóval bocsi, ha filmsztár vagy, én meg nem ismertelek fel, de ne vedd magadra – nyúl felém, mintha vigasztalni akarna.

Hát, beszarok ettől a tyúktól! Kortyol párat az üvegből, ami félig már üres, és egyre inkább összeakadó nyelvvel folytatja: – Az utóbbi években totál begubóztam. Legtöbbször csak olvasok otthon tudod, olvasok, vagy írogatok magamban egyedül – fecsegi, úgy, mintha a barátnőjével osztaná meg a gondjait. – Nem foglalkoztam semmivel, úgy értem – emeli a magasba a mutatóujját – semmivel, aminek nem volt köze Jimhez. Jim így, Jim, úgy. Jimnek stresszes a munkahelye. Jimnek nyugalom kell – forgatja a szemét. – Jim szexelni akar, Jim nem akar szexelni.

Amikor egy pillanatra elhallgat, közbeszólok:

– Ez a Jim… a barátod?

– Ex – bök felém vehemensen, a szeme szikrázik közben –, ex barát.

Megragadja a borosüveget, én meg védekezőn gyorsan magam elé emelem a kezem, nehogy már hozzám vágja, de csak tölt magának és nagy, mohó kortyokkal iszik. Öröm lesz nézni holnap reggel a migrénes képét. Nem ismerem ezt a Jim nevű palit, de annyi biztos, hogy egy seggarc lehet. Fingom sincs mit tehetett, amitől ilyen szinten kiakadt a barátnője.

Lily a kitörése után láthatóan lecsillapodik, aztán megvonja a vállát és mélyet sóhajt.

– Á, tök mindegy, nem is érdemes beszélni róla. A lényeg, hogy bocs, ha ismernem kéne az arcodat valahonnan. Tök ciki, de nem dereng semmi – vigyorodik el és hátradől a szófán. Kényszerítem magam, hogy ne a mellét lessem, amin jobban megfeszül a póló. Egy igazi rohadt kihívás. – Emlékezék, ha már láttalak volna korábban, mert te egy bitangul jóképű férfi vagy. Átkozottul jóképű – bök felém, le sem tagadhatná, hogy be van rúgva.

Elröhögöm magam. Beszarás a csaj.

– Tényleg az vagy, de nem azért mondom, mert tetszel nekem vagy ilyesmi. Ó, nem – rázza az ujját előttem, a másik kezével meg a borospohárba kapaszkodik. – Mert én végeztem a férfiakkal – bök felém, azután nyel egy kortyot, és köhögni kezd. – Egyszer és khm… mindenkorra… végeztem veletek.

– Lily. Talán jobb lenne, ha…

– Nincs szük…szükségem… férfira és kész. Remekül elboldogulok egyedül – jelenti ki, és félig az asztal széle mellé teszi le a borospoharat. Felé kapok, de nem sikerül elkapnom, és a pohár a földön landol. Szerencsére üres, és még csak el sem tört a szőnyegen. Lehajolok, és felveszem. – Uppsz. Talán nem kéne többet innom – kuncogja, és bár ezzel száz százalékig egyetértek, nem szólok egy szót sem. – De tudod… Jackson, ma ünnepelek – kacsint rám, és nem tudom eldönteni, vajon megpróbál csábító lenni, vagy csupán nem ura már az arcizmainak.

– Ünnepelsz? – kérdem szemöldök felvonva.

– Pontosan – bök felém. – Ünneplem a szabadságomat, a függetlenségemet.

Felemeli az üveget és iszik egy újabb kortyot, közben az arcomat fürkészi. Azután megtörli a száját a kézfejével, és ahogy nézem, hirtelen beugrik pár züllött dolog, amit tehetnék azokkal a szexi ajkakkal.

– Megmondod a vezetéknevedet is?

A kérdése váratlanul ér, és gyorsan megrázom a fejem.

– Inkább nem.

– Miért nem?

– Jobb így.

– Ha megmondanád, talán derengene valami…

– Nem akarom.

– Oké – emeli fel a kezét –, Mr. Titokzatos. De… azt azért elárulhatod, hogy melyik filmben játszottál.

Elröhögöm magam.

– Nem vagyok színész.

Csodálkozva mered rám.

– Neem? Akkor… – mutatóujjával játékosan dobol az alsó ajkán, közben lassan végigmustrálja az egész testemet. A tekintete éget, direkt impulzusokat küldve a farkam felé. – Sportoló – mondja határozatlanul, mire elvigyorodom.

Ennek a leghalványabb dunsztja sincs arról, hogy ki a fasz vagyok.

– Hideg − felelem.

– Ó… akkor talán… zenész?

Közben édesen félre húzza a száját, amitől őrült késztetést érzek, hogy lenyomjam magam alá a kanapéra.

– Bingó − válaszolom.

Azonnal felderül az arca és szélesen elmosolyodik.

– Komolyan? Basszus, akkor már világos, hogy miért nem ismerlek. Nem vagyok otthon a mai zenékben, inkább a 80-as, 90-es évekre bukom.

– Na ne mondd!

– Hát, ez van – tárja szét a karját. – Mondtam, hogy tökre le vagyok maradva. A maiak közül csak a… aa.. hogy is hívják tetszik.

– Hogyishívják? – emelem fel a szemöldököm röhögve.

– Ne nevess ki, ez bunkóság!

– Bocs – próbálom elfojtani a mosolyt, de állati nehéz.

– Szóval aaa, igen, a Jonas Brothers. Őket szeretem.

– Azokat a nyálas képűeket? Most szívatsz, ugye?

Álmodozón felsóhajt.

– Dehogy is. Joe-ba sokáig fülig szerelmes voltam.

Oké, nekik tényleg megvan a sajátos stílusuk, még ha nem is igazán egyezik az én ízlésemmel. Nem rosszak, bár ezt semmi pénzért nem vallanám be itt és most előtte. Hirtelen felcsillanó szemmel megkérdi:

– Te ismered Joe-t? Találkoztál vele? Mondd már el, beszéltél vele? – mocorog ültében, a szeme izgatottan csillog.

Ez most komoly? Itt csorgatja a nyálát egy másik fasziért a szemem előtt. Minek néz ez engem? Házasságközvetítőnek? Joe-val egyébként egyszer egymás mellett ültünk az MTV zenei díjátadóján, aztán alaposan beszoptunk együtt az afterpartin. De ezt nem akarom az orrára kötni, ezért csak úgy flegmán odavetem:

– Találkoztunk már. Nem nagy szám.

Lily néhány másodpercig szuggerál, aztán hátravetett fejjel felnevet.

– Ó, istenem, ezt nem hiszem el! – vihogja, miközben tósztot int az üveggel, és iszik. – Te féltékeny vagy Joe Jonasra.

– Mi a faszról beszélsz? – mordulok rá.

– Irigy vagy rá, valld csak be! Biztos azért, mert sikeresebb, mint te, vagy mert jobb zenét játszanak.

Szándékosan provokál, de valójában egyáltalán nem bánom. Izgat, hogy nem tetszem neki és nem próbál bevágódni.

– Na, jól van, szivi, állítsd le magad! Fogalmad sincs, miről beszélsz. Először is – emelem a mutatóujjam –, én sokkal sikeresebb vagyok – középső ujj –, ezerszer jobb zenét csinálok – gyűrűsujj –, ráadásul jóval több lóvét keresek, mint azok a kis puhapöcsök, oké?

– Hú, az anyját! – vonja fel a szemöldökét, közben szélesen vigyorog.

Nem tudom, miért zúdítottam rá ezeket az infókat – amik mellesleg igazak –, de úgy kalkulálom, hogy ha ebben a tempóban üti ki magát, akkor holnapra úgysem emlékszik majd semmire a beszélgetésünkből.

– Jól van már, Jax, ne húzd fel magad! Szóval szóló énekes vagy? – Megrázom a fejem. – Akkor egy együttesben játszol. Az szuper lehet – tapsol lelkesen. – Mi a neve?

Pont ez az, amit kurvára nem fogok elárulni neki. Ha az arcomat nem is ismeri, azt nem tudom elképzelni, hogy a banda neve se derengene neki. Még ha valahol a világ végén is élt eddig egy kő alatt, olyan nincs, hogy a Toxics nevét ne hallotta volna.

– Nem fontos – hárítok, és kiszáradt szájjal nagyot nyelek.

Rohadt jól esne most egy pohárral.

– Jól van, ha nem, hát nem – vonja meg a vállát kuncogva. – De akkor legalább azt áruld el, hogy miféle zenét játszotok.

Na, ez már inkább a kedvemre van. Lazán hanyatt dőlök, és a tarkómra teszem a kezem.

– Mire tippelsz?

Tekintete elkalandozik a hasam felé, szája kicsit megnyílik, és láthatóan önkéntelen mozdulattal megnyalja az ajkát. Szerintem meg sem hallotta a kérdésemet. Követem a tekintetét, és rájövök, hogy a póló alól elővillanó hasamat fixálja. Elégedetten elvigyorodom, ez egyre jobb lesz. Még egy kicsit kihúzom magam, hadd legyen jó estéje. Adok neki még pár másodpercet a nyálcsorgatásra, mielőtt megköszörülöm a torkom. Erre lassan felnéz rám, az arca olyan, mint aki most tér vissza a valóságba egy forró fantáziautazásról. Akármennyire teszi is, hogy nem érdeklem, az ő képzelete ugyanúgy a ruháim alá kúszik, mint az enyém az övé alá.

– Bocs… mi volt a kérdés? – sóhajtja.

Próbálok pókerarcot vágni, de nem könnyű.

– Minden oké? – játszom az aggódót.

Meglegyezi magát a kezével, az arca szexin ki van pirulva, a copfjából kiszabadult finom hajtincsek oldalt dögösen keretezik az arcát.

– Persze, csak… meleg van itt, nem? – összecsippenti elől a pólóját és előre húzza.

– Nem vettem észre – kamuzom, de azért megigazítom az ágyékomon feszülő farmeremet. – Szóval a banda, emlékszel még?

– Ja, persze. Nos, lássuk csak. Ahogy így elnézlek – biccenti oldalra a fejét –, a country-t alapból kizárnám. Meg a klasszikust is.

Felröhögök és a szemem forgatom. Ezt vajon miből gondolja?

– Techno? – Elhúzom a szám. – Hip-Hop? – megrázom a fejem. – Énekelj valamit! – kéri a száját csücsörítve.

– Kizárt.

– Légyszi! Ne legyél már ilyen!

– Nem.

– De úgy sokkal könnyebb lenne kitalálni.

– Felejtsd el!

– Tudod mit? Ha énekelsz, te is kérhetsz tőlem valamit utána. Lesz egy szabad kívánságod. Na? – nevet rám felvillanyozva.

Felvonom a szemöldököm, ezen már érdemes elgondolkodni.

– Bármit kívánhatok?

– Bármit – bólogat kapkodva, közben fél szemmel belekukucskál az üvegbe, aminek már csak az alján lötyög valami.

Sóhajtok és megadom magam.

– Rendben.

– Szuper!

Hátradől, és maga alá húzza a lábát. Bizonytalan mozdulatokkal felemeli az üveget, és miközben kiissza belőle a maradékot, várakozón pislog rám a palack mögül. Türelmetlenül int, hogy kezdjek már bele. Ha nem lenne tíz évnyi gyakorlatom a színpadon, talán még zavarba is jönnék, de így… megköszörülöm a torkom, és belekezdek a Nirvánától a Smells like teen spirit-be. A térdemen ütöm a ritmust, felsőtestem ütemesen együtt mozog a dal taktusával. Szándékosan nem egy saját számot választottam, úgy érzem, az már túl személyes, túl árulkodó lenne. Ahogy haladok előre a szövegben, Lily arckifejezése megváltozik. Leteszi a boros üveget maga mellé, szája csodálkozón elnyílik, a szeme kikerekedik. Jól ismerem ezt a tekintetet. Meglepettnek tűnik, szerintem nem erre számított. Kiéneklem a négy oktávot, ha kell, és a mély hangjaim a sajtó és a média szerint sötétek, füstösek. A nők szerint pedig szexi, mint a bűn. Nem akarom végigtolni az egész számot, így a közepe felé abbahagyom, és nemtörődöm kifejezéssel nézek rá.

– Tipp?

Felém bök, és úgy mondja, mintha baromi nagy felfedezést tett volna:

– Azt a mindenségit! Te tényleg tudsz énekelni.

Vigyorogva megvonom a vállam.

– Az én szakmámban nem árt.

Egy darabig még némán ingatja a fejét, aztán lassan szétterül az arcán egyfajta elégedett mosoly, és tök magabiztosan közli:

– Rock zenész vagy.

– Hmm – vakargatom az állam. – Langyos.

– Jaj, ne csináld! – nevet fel, és édesen lebiggyeszti az ajkát, aminek nem tudok tovább ellenállni.

– Alternatív rock.

– Ó! – tör ki belőle egy csodálkozó sóhaj. – Nem csoda, hogy nem ismerlek, ez egyáltalán nem az én területem. Jim szerette a…

Hirtelen elhallgat, árnyék fut át az arcán. A csillogás egyetlen pillanat alatt kihuny a szemében, a pajkos mosolyt levertség váltja fel. Ez a Jim nevű faszi alaposan a földbe taposhatta a lelki világát. Míg csendben ülünk, azon agyalok, mi a bánatot mondhatnék, mert összetört szívű csajok lelkének pátyolgatása nem igazán az én műfajom. Aztán kibukik belőlem az első baromság, ami az eszembe jut:

– Nem arról volt szó, hogy ma este ünnepelsz?

Rám emeli a szemét, én meg az egyetlen dolgot teszem, ami ebben a helyzetben tőlem telik; rákacsintok. Úgy látszik, ez működik, mert lassan elmosolyodik.

– Tudod mit? Teljesen igazad van. Rohadtul ünnepelek – mutat felém és felugrik a kanapéról csak azért, hogy azonnal vissza is essen. Hangosan nevet. – Hoppá. Lehet, hogy kezd… kezd megártani a bor? – mondja akadozva.

Újra feltápászkodik, ezúttal a kanapé szélébe kapaszkodva. A részegek bizonytalan járásával elindul a konyha felé, de félúton visszafordul, és a mutatóujját a levegőbe emelve közli:

– Van egy ötletem.

Elkezdi kinyitogatni a konyhaszekrényeket, egyiket a másik után, közben motyog valamit maga elé, amiből nem sokat értek. Aztán amikor azt látom, hogy suta mozdulattal felteszi az egyik térdét a pultra és elkezdi felhúzni magát a polcba kapaszkodva, gyorsan felállok és odarohanok.

– Mi a frászt csinálsz? Magadra akarod rántani az egész konyhabútort?

– Ne izgulj, minden oké – kuncogja, és dülöngélve feltérdel a pultra. – Tudom mit csinálok.

Azt erősen kétlem. Ha onnan lezuhan, márpedig csak másodpercek kérdése, hogy lezúg a konyhakőre, rondán össze fogja törni magát. Megállok mögötte, felemelem a kezem, hogy megfogjam hátulról, de elbizonytalanodom. Nem akarom, hogy félreértse, másrészről meg… kurvára szívesen rátenném a tenyeremet. Két órával ezelőtt kikaparta volna a szemem, ha hozzá érek, most viszont, egy egész üveg Syrah-val később, nem vagyok biztos benne, védekezne-e. Káromkodva megvakarom a tarkóm, tisztára lökött ez a tyúk, én meg egy marha vagyok, hogy egyáltalán ilyeneken gondolkodom. Most mi a faszt csináljak? Hagyjam a picsába, hadd törje össze magát, ha ahhoz van kedve, vagy emeljem le a pultról kérdezés nélkül?